ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2024 року
м. Київ
справа № 707/2897/22
провадження № 61-5376св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач (за зустрічним позовом відповідач) - ОСОБА_1 ,
відповідач (за зустрічним позовом позивач) - ОСОБА_2 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2023 року у складі судді Морозова В. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у складі колегії суддів Новікова О. М., Сіренка Ю. В., Гончар Н. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. 
Позов обґрунтовано тим, що 01 березня 2012 року сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у власність 35 000 дол. США.
Відповідно пункту 2.2 договору позики ОСОБА_2 зобов`язався повернути позичені кошти у наступному порядку та у строки: 7 000 дол. США - не пізніше 31 грудня 2017 року; 7 000 дол. США - не пізніше 31 грудня 2018 року; 7 000 дол. США - не пізніше 31 грудня 2019 року; 7 000 дол. США - не пізніше 31 грудня 2020 року; 7 000 дол. США - не пізніше 31 грудня 2021 року.
Також, на підставі пункту 2.2 договору позики, позивач з ОСОБА_2 , з метою забезпечення зобов`язання уклали договори застави матеріалів та обладнання від 15 червня 2012 року (із змінами від 25 березня 2015 року) та товарів в обороті від 25 березня 2015 року.
ОСОБА_2 не повернув позивачу у встановлені терміни позичені кошти, пояснюючи це своїми економічними труднощами.
Пунктом 4.4 договору встановлено, що позикодавець набуває право стягнення боргу в судовому порядку після закінчення кожного із термінів, встановлених пунктом 2.2 договору позики.
Відносно неповернення частини боргу в сумі 14 000 дол. США у строки до 31 грудня 2017 року та 31 грудня 2018 року Черкаський районний суд Черкаської області 30 січня 2020 року у справі № 707/1574/19 ухвалив рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнив повністю, стягнув з ОСОБА_2 на його користь 377 481,99 грн. Апеляційна та касаційна скарги ОСОБА_2 на зазначене рішення залишені без задоволення, рішення перебуває на стадії виконання.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року встановлені всі обставини щодо договірних відносин позики між позивачем та ОСОБА_2 за договором від 01 березня 2012 року та оцінені всі докази на підтвердження цих обставин.
Наразі розмір боргу ОСОБА_2 в частині неповернутих до 31 грудня 2019 року 7 000 дол. США, становить за офіційним курсом Національного банку України 255 980,20 грн.
Пунктом 4.3 договору позики встановлено, що у разі порушення позичальником порядку та строків повернення коштів, встановлених пунктом 2.2 договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю борг та 3 % (три відсотки) річних від простроченої суми.
Три проценти річних станом за період з 01 січня 2020 року до 23 лютого 2022 року, з урахуванням встановлених строків та обсягів повернення коштів, становить 16 516,40 грн.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь неповернутого до 31 грудня 2019 року боргу в сумі 255 980,20 грн та 3 % річних за період прострочення з 01 січня 2020 року до 23 лютого 2022 року в сумі 16 516,40 грн, а всього - 272 496,60 грн.
У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.
В обґрунтування зустрічного позову вказував, що в 2012 році до нього звернувся ОСОБА_1 з пропозицією про спільну підприємницьку діяльність.
Деякий час вони спільно провадили комерційну діяльність, а в лютому 2012 року ОСОБА_4 запропонував розширити бізнес за рахунок особистих інвестицій.
ОСОБА_2 не обізнаний в юридичних питаннях, довіряв відповідачу, тому в 2012 році підписав документи, які він підготував.
Проте жодних коштів ОСОБА_1 йому не давав, а їхня спільна підприємницька діяльність припинилась.
В 2019 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до нього про стягнення боргу за договором позики.
Відповідно до пункту 2.1 договору позики позикодавець зобов`язаний передати у власність позичальнику оговорену договором суму грошей до 01 березня 2012 року; приймати від позичальника повернення позики у тому вигляді, в якому це повернення обумовлюється сторонами. Факт повернення коштів (частини коштів) підтверджується розпискою позикодавця на тексті даного договору.
Згідно з пунктом 2.2 договору позики позичальник зобов`язується прийняти у власність кошти у сумі, обумовленій цим договором. Факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника на тексті даного договору.
Наявний в матеріалах справи договір позики не містить, ані напису про передачу коштів, ані напису про повернення коштів.
Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним з моменту вчинення договір позики від 01 березня 2012 року, укладений між ним та ОСОБА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Черкаський районний суд Черкаської області рішенням від 05 вересня 2023 року позов  ОСОБА_1 задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 255 980,20 грн та 3 % річних за час прострочення у сумі 16 516,40 грн, а всього 272 496,60 грн.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, кошти позивачу в обумовлений строк не повернув, доказів зворотного матеріали справи не містять.
В частині зустрічного позову суд дійшов висновку, що твердження ОСОБА_2 про те, що між сторонами відсутні договірні відносини позики, оскільки коштів за договором позики він не отримував, є необґрунтованими, так як ці обставини достатніми та належними доказами не підтверджено, та повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним, судом в ході розгляду справи не встановлено.
Крім того, з часу укладення між сторонами договору позики, ОСОБА_2 не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, зустрічні вимоги про визнання недійсним спірного договору були пред`явлені після подачі до суду позову про стягнення боргу за правочином.
Черкаський апеляційний суд постановою від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2023 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, які підтверджуються укладеним сторонами договором позики від 01 березня 2012 року. На момент звернення позивача до суду у ОСОБА_2 є наявна заборгованість за вказаним договором, а тому ОСОБА_1 правомірно звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Колегія суддів відхилила доводи ОСОБА_2 про те, що позивачем не доведено факт передачі коштів, оскільки законодавством не встановлена імперативна норма щодо обов`язкової видачі позичальником розписки (або іншого документу) про отримання грошових коштів, а лише передбачена така можливість на вибір позичальника.
Під час розгляду справи ОСОБА_2 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди не врахували висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 20 березня 2018 року у справі № 161/6125/17, від 16 травня 2019 року у справі № 302/1143/16-а, від 21 жовтня 2019 року у справі № 804/4871/18, від 17 грудня 2019 року у справі № 808/1914/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 810/3214/18, у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі             № 6-996цс17, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Крім того, суд апеляційної інстанції розглянув справу без участі заявника, враховуючи, що ним подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою  (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).
Заявник зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій про встановлений факт передачі коштів у якості позики та фактичне визнання заявником боргових зобов`язань протягом 2012-2017 років є такими, що не відповідають обставинам справи та дійсності.
Разом з тим, судами необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про призначення у справі комплексної судової почеркознавчої експертизи та фізико?хімічної експертизи.
Доводи інших учасників справи
У травні 2024 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Вказує, що апеляційний розгляд справи за відсутності відповідача був проведений у відповідності до положень статті 372 ЦПК України і права ОСОБА_2 не порушені. Будь-яких доказів на підтвердження заперечень проти позовних вимог ОСОБА_1 відповідач не надав за весь час судового розгляду справи. Водночас позивач надав суду в повному обсязі письмові докази, які були досліджені судами.
При цьому, судами попередніх інстанцій правильно зазначено, що всі основні обставини відносин щодо позики встановлені судовими рішеннями у справі № 707/1574/19 і в силу положень статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду  ОСОБА_2  у квітні 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу з Черкаського районного суду Черкаської області.
У травні 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 01 березня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 35 000,00 дол. США.
Відповідно до пункту 2.2 договору позики ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти у наступному порядку та у строки: 7 000 дол. США - не пізніше 31 грудня 2017 року; 7 000 дол. США - не пізніше 31 грудня 2018 року; 7 000 дол. США - не пізніше 31 грудня 2019 року; 7 000 дол. США - не пізніше 31 грудня 2020 року; 7 000 дол. США - не пізніше 31 грудня 2021 року.
Згідно з пунктом 4.4 договору позики позикодавець набуває право стягнення боргу у судовому порядку після закінчення кожного з термінів, встановлених пунктом 2.2. цього договору.
На забезпечення виконання основного зобов`язання, сторони укладали протягом 2012 - 2017 років договори: договір застави від 15 червня 2012 року, додаткову угоду до договору застави від 15 червня 2012 року, договір застави товарів в обороті від 25 березня 2015 року, договір застави майбутнього урожаю від 27 квітня 2017 року та 11 вересня 2017 року, додаткову угоду до договору застави майбутнього урожаю від 27 квітня 2017 року.
У вищевказаних договорах зазначено, що вони укладені на забезпечення зобов`язань безпосередньо за договором позики від 01 березня 2012 року. При цьому, в кожному з договорів забезпечення зобов`язання визначені суми наданої позики та терміни їх повернення такі ж як у самому договорі позики.
Черкаський районний суд Черкаської області рішенням від 30 січня 2020 року у справі № 707/1574/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 01 березня 2012 року у розмірі 366 676,80 грн, 3 % річних в сумі 10 805,19 грн, всього стягнув 377 481,99 грн. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3 774,82 грн.
У зазначеному рішенні суду судом встановлено, що відповідач порушив умови договору та не виконав своїх зобов`язань з повернення боргу, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується, у тому числі, наданим позивачем договором позики від 01 березня 2012 року, умови якого ОСОБА_2 не виконав, та в подальшому укладеними договорами, які підтверджують факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів відповідно до договору позики від 01 березня 2012 року та фактичне визнання ОСОБА_2 боргових зобов`язань протягом 2012-2017 років.
Черкаський апеляційний суд постановою від 29 жовтня 2020 року рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року у справі № 707/1574/19 залишив без змін.
Верховний Суд постановою від 04 листопада 2021 року рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року залишив без змін.
Виходячи з викладеного, Черкаським районним судом Черкаської області під час розгляду справи № 707/1574/19 надано оцінку доказам, які позивач долучив до позовної заяви, а саме договору позики від 01 березня 2012 року, договору застави від 15 червня 2012 року, додатковій угоді від 25 березня 2015 року до договору застави від 15 червня 2012 року, договору застави товарів у обороті від 25 березня 2015 року, які ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали та встановлено, що договір позики від 01 березня 2012 року є укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згідно з умовами договору ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 35 000 дол. США.
Позивачем пред`явлено вимоги про стягнення коштів за договором позики від 01 березня 2012 року в сумі 7 000 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день звернення до суду становить 255 980,20 грн, зі строком повернення до 31 грудня 2019 року, а також в порядку статті 625 ЦК України, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивачем надано суду обґрунтований розрахунок, відповідно до якого 3 % річних за період з 01 січня 2020 року до 23 лютого 2022 року включно (785 днів) складає суму у розмірі 16 516,40 грн.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у  касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не підлягає скасуванню, враховуючи таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6?79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21).
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)).
За вимогами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Враховуючи викладене, договір позики від 01 березня 2012 року підтверджує факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 35 000 дол. США з зобов`язанням повернути їх в обумовлені договором позики строки. На момент звернення позивача до суду у ОСОБА_2 є наявна заборгованість за вказаним договором.
Крім того, позивач надав суду розрахунок, відповідно до якого 3 % річних за період з 01 січня 2020 року до 23 лютого 2022 року складає 16 516,40 грн. Відповідачем наданий розрахунок суми заборгованості не спростовано. 
Таким чином, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторони уклали договір позики, що позикодавець передав позичальнику обумовлену договором суму позики, а відповідач не підтвердив повне виконання своїх зобов`язань за цим договором з повернення цієї суми, а отже, суд першої інстанції правомірно стягнув заявлену позивачем суму боргу в розмірі 255 980,20 грн та 3 % річних у розмірі 16 516,40 грн. При цьому, доказів належного виконання зобов`язань за договором позики відповідачем судам не надано.
Пунктом 2.1 договору позики позикодавець зобов`язався передати у власність позичальнику оговорену суму грошей до 01 березня 2012 року.
Отже, грошові кошти передані позичальнику до дати підписання сторонами договору позики.
Водночас ОСОБА_2 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України).
Посилання в касаційній скарзі на те, що судами необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про призначення у справі комплексної судової почеркознавчої експертизи та фізико-хімічної експертизи є безпідставними, оскільки під час розгляду справи № 707/1574/19 ОСОБА_2 брав участь під час судового розгляду цієї справи та не оспорював факт підписання відповідного договору, не заявляв клопотання про призначення відповідної експертизи, не вказував на те, що договір позики підписано не ним, про вказану обставину він не зазначав у апеляційній та касаційній скаргах на судове рішення.
Водночас, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення у справі комплексної судової почеркознавчої експертизи та фізико-хімічної експертизи, в ухвалі від 12 березня 2024 року правильно зазначив, що підстави позову у цій справі та у справі № 707/1574/19, в якій вирішувалось питання щодо частини боргу за договором позики від 01 березня 2012 року є аналогічними, тому вирішуючи питання про стягнення заборгованості за іншою частиною боргу за вказаним договором, немає підстав для призначення заявлених експертиз. Це свідчить, що апеляційний суд мотивував у зазначеній ухвалі відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення у справі комплексної судової почеркознавчої експертизи та фізико-хімічної експертизи.
Крім того, апеляційний суд надав оцінку суперечності доводів ОСОБА_2 щодо обставин підписання вказаного договору, оскільки він одночасно вказує як на підписання зазначеного договору позики невідомими особами, так і на ту обставину, що ОСОБА_1 , користуючись його довірою, надав ряд документів, які він підписав не ознайомлюючись, та які містили і спірний договір позики.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без участі ОСОБА_2 , враховуючи, що ним подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою та посилання на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 161/6125/17, від 16 травня 2019 року у справі № 302/1143/16-а, від 21 жовтня 2019 року у справі № 804/4871/18, від 17 грудня 2019 року у справі № 808/1914/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 810/3214/18 стосовно порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо неповідомлення учасника справи про дату, час і місце судового засідання, є безпідставними з огляду на таке.
Справа була призначена на 19 грудня 2023 року та у зв`язку з подачею ОСОБА_2 клопотань про відкладення розгляду справи через хворобу, розгляд справи був відкладений на 30 січня 2024 року, а потім на 12 березня 2024 року.
ОСОБА_2 був обізнаний про розгляд справи 12 березня 2024 року.
Третє клопотання про відкладення розгляду справи ОСОБА_2 подав 11 березня 2024 року та з тих самих підстав просив відкласти розгляд справи.
Оскільки обидві сторони надали свої пояснення з приводу апеляційної скарги, врахувавши необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів розглянула апеляційну скаргу без участі відповідача.
У силу положень статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд погоджується з тим, що для дотримання розумних строків розгляду справи, з врахуванням надання сторонами пояснень, можливо було провести розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 .
Відповідно до частин першої та другої статті 212 ЦПК України учасник справи, його представник має право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.
Учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.
Разом з тим, ОСОБА_2 не скористався своїм правом, передбаченим статтею 212 ЦПК України, та не звертався до апеляційного суду з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6?79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, колегія суддів відхиляє з таких підстав.
У постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 зазначено, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2021 року у справі № 707/1574/19 вказано, що законодавством не встановлена імперативна норма щодо обов`язкової видачі позичальником розписки (або іншого документу) про отримання грошових коштів, а лише передбачена така можливість на вибір позичальника.
Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21)).
Крім того, пунктом 2.1 договору позики позикодавець зобов`язався передати у власність позичальнику оговорену суму грошей до 01 березня 2012 року.
Отже, грошові кошти передані ОСОБА_2 до дати підписання сторонами договору позики.
Щодо висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6?79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, Верховний Суд зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з цими висновками, викладеними у зазначених постановах Верховного Суду України, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Колегія суддів, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень в межах доводів касаційної скарги, з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених у справі обставин на підставі поданих сторонами доказів та правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах.
Доводи касаційної скарги переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних помилок (див. зокрема, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ponomaryov v. Ukraine» від 03 квітня 2008 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                      І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк