ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

24 липня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/4921/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів, головуючого судді: Колоколова С.І.
суддів: Богацької Н.С., Савицького Я.Ф., 
секретар судового засідання: Кратковський Р.О.
за участю представників учасників справи:
від позивача – Тодирець А.О., довіреність №27-1-01/5022 від 01.05.2024;
від відповідача  – Явченко Д.В., в порядку самопредставництва.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 24.04.2024, повний текст якого складено та підписано 03.05.2024
у справі №916/4921/23
за позовом Акціонерного товариства ,,УКРСИББАНК”
до Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради
про    звернення стягнення на предмет іпотеки,-                                        

головуючий суддя – Волков Р.В.
місце прийняття рішення: Господарський суд Одеської області

В судовому засіданні 24.07.2024 року згідно ст.233 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 

                    ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року Акціонерне товариство “УКРСИББАНК” звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради в якому просить суд:
1) зобов`язати Одеську міську раду здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на нерухомість, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на підставі рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 11.07.2023 року по справі № 523/7352/23 визнана відумерлою спадщиною та передана у власність територіальної громади міста Одеси;
2) звернути стягнення на предмет іпотеки  квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що визнана відумерлою спадщиною після смерті 14.01.2019 ОСОБА_1 в рахунок погашення на користь Акціонерного товариства “УКРСИББАНК” заборгованості за кредитним договором №11362925000 від 20.06.2008 року у розмірі 68057,09 дол.США (шістдесят вісім тисяч п`ятдесят сім доларів США 09 цнт., з яких: 46617,19 дол.США - по кредиту, 18852,82 дол.США - по процентах, 212,40 дол.США та 2374.68 дол.США - по пені, а також судового збору у розмірі 37037,89 грн. шляхом проведення електронного аукціону у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог  Закону України "Про іпотеку"  за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
В обґрунтування вимог позивач послався на укладення з ОСОБА_1 , як позичальником, Договору про надання споживчого кредиту № 11362925000 від 20.06.2008, отримання позичальником кредитних коштів у розмірі 47000,00 дол. США, підписання з позичальником Договору іпотеки № 1565 від 20.06.2008 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом передання в іпотеку квартири, загальною площею 35,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає про порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, що призвело до звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, яка станом на 15.12.2011 складала 68057,09 дол.США. Вказує про встановлення факту смерті ОСОБА_1 13.01.2019 та включення переданої в іпотеку квартири до складу спадщини, яка рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 11.07.2023 у справі № 523/7352/23 була визнана відумерлою та передана у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. Позивач звертає увагу, що Одеська міська рада не здійснює дій щодо державної реєстрації права власності на вказану нерухомість та з посиланням на  ст. 23 Закону України «Про іпотеку»  відзначає, що відповідач набув статусу іпотекодавця, має всі його права і обов`язки за іпотечним договором, у зв`язку з чим АТ «УКРСИББАНК» і звернулось до суду з даним позовом.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 2404.2024 по справі №916/4921/23 (суддя Волков Р.В.) позов Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки  задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки  квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що визнана відумерлою спадщиною після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , в рахунок погашення на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» заборгованості за кредитним договором № 11362925000 від 20.06.2008 року у розмірі 68 057,09 дол.США, з яких: 46 617,19 дол.США - по кредиту, 18 852,82 дол.США - по процентах, 212,40 дол.США та 2 374,68 дол.США - по пені, шляхом проведення електронного аукціону у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог  Закону України "Про іпотеку"  за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнути з Одеської міської ради на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» 37 037,89 грн витрат по сплаті судового збору.
Місцевий господарський суд, врахувавши, зокрема, що основне   зобов`язання (Договір про надання кредиту) не припинено, а також те, що територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради набула право власності на майно, яке було предметом Іпотечного договору, відповідно набула статус Іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за Іпотечним договором, дійшов висновку про правомірність вимог позивача щодо звернення стягнення на предмети іпотеки, у зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.
Крім того, судом було відмовлено у заяві відповідача про застосування строків позовної давності у даній справі, оскільки відповідні строки не є пропущеними.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Одеська міська рада  звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 24.04.2024 по справі №916/4921/23 та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог АТ «Укрсиббанк» до територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити повністю.
Апелянт вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, незаконним, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. 
Так, заявник апеляційної інстанції зазначає, що територіальна громада не визначена, як спадкоємець у жодній з черг спадкоємців за законом. У досліджуваних правовідносинах територіальна громада не є і спадкоємцем за заповітом, адже визнання спадщини відумерлою здійснюється за відсутності заповіту.
Таким чином, саме внаслідок відсутності  спадкоємців визнано відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_1 , що складається в тому числі будинку з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Апелянт вказує, що норми чинного законодавства не передбачають видачу свідоцтва про право на спадщину територіальної громади. Рішення суду є єдиною підставою переходу майна  у власність громади. Отже, територіальна громада набуває права власності на відумереле майно не в порядку права на спадкування, а в порядку визнання на підставі судового рішення.
Таким чином, територіальна громада м. Одеси не має статусу спадкоємця після смерті ОСОБА_1 та не може набувати права та нести обов`язки останньої.
Разом з тим, суд першої інстанції, фактично, визнавши територіальну громаду м. Одеси в особі Одеської міської ради боржником у справі, поклав на неї обов`язки щодо задоволення вимог кредитора, які можуть нести лише спадкоємці померлого ОСОБА_1 ( у разі їх наявності), яким територіальна громада м.Одеси не є в силу приписів законодавства.
Відповідно, Одеська міська рада не може вважатись правонаступником прав та обов`язків  та обов`язків спадкодавця за усіма його зобов`язаннями, адже таке правонаступництво в частині задоволення вимог кредиторів померлого обмежене лише приписами ч.4 ст.1277 ЦК України.
Отже, задоволення такої вимоги до Одеської міської ради не відповідає вищенаведеним приписам закону. Втім, судом першої інстанції безпідставно не враховано норми ч.4 ст.1277 ЦК України,що призвело до неправильного вирішення спору по суті.
Крім того, апелянтом зазначено, що АТ «УКРСИББАНК» до звернення до суду не надсилав Одеській міській раді письмову вимогу про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, що прямо передбачено ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку».
Втім, суд першої інстанції в порушення ст..86,236 ГПК України залишив поза увагою вищенаведене, не врахував приписи ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» та недотримання Банком встановленої законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.
На думку Одеської міської ради, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні фактично застосував ст. 35 Закону України «Про іпотеку» без врахування праової позиції у спорах щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, сформульованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №755/13805/16-ц, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. 
Одеська міська рада також в апеляційній скарзі зазначає, що  матеріали справи не містять жодних доказів існування умов, за яких може бути здійснене звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором у межах процедури виконавчого провадження. Зокрема, жодних доказів відсутності у боржників ( ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_2 (поручитель)) за Кредитним договором будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення, матеріали справи не містять, що унеможливлює застосування такого способу звернення стягнення не предмет іпотеки, який заявлений у позові;
Більш того, Одеська міська рада не є правонаступником ОСОБА_1 за кредитним договором, у той час як відсутні відомості щодо вжиття банком заходів зі стягнення заборгованості за кредитним договором з єдиного існуючого боржника ОСОБА_2 , який є поручителем за кредитним договором
Фактично у даній справі Банк перекладає відповідальність за кредитним договором з боржника  - ОСОБА_2 на міську раду, яка, навіть у разі визнання її іпотекодавцем (з чим вона категорично не погоджується), за змістом Закону України «Про іпотеку» має відповідати перед Банком виключно в межах вартості предмета іпотеки, яка, однак, так і не визначена банком, ані судом першої інстанції в порушення ст..86, ст.. 236 ГПК України, і це також призвело до неправильного вирішення спору по суті.
Разом з тим, може мати місце ситуація, коли відбуватиметься подвійне стягнення заборгованості за кредитним договором. А саме, якщо банк стягнув заборгованість за кредитним договором з поручителя, то це позбавлятиме його права на заявлення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в силу закону. Ухилення банку від надання відомостей щодо вжиття заходів зі стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 та нез`ясування цих відомостей судом першої інстанції свідчить про порушення ст.. 86, ст.. 236 ГПК України та не всебічний і неповний розгляд справи, що є неприпустимим.
Також Одеська міська рада вважає, що суд першої інстанції в своєму рішенні дійшов хибного висновку про незастосування позовної давності до спірних правовідносин, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Одеська міська рада також звертає увагу, що господарський суд у даній справі безпідставно прийняв судове рішення про права та обов`язки ОСОБА_2 , який не був залучений до участі у справі, що також самостійною підставою для скасування рішення.
Крім того, за переконанням міської ради, висновок Великої Палати Верховного суду у справі №638/1046/14 має суттєве значення для вирішення спору у даній справі, адже Великою Палатою Верховного суду буде визначено, зокрема, чи наступають умови, за яких порука припиняється якщо кредитор за життя позичальника реалізував своє право вимоги до поручителя (звернувся з відповідним позовом до суду).
Колегією суддів встановлено, що вищезазначена апеляційна скарга подана Одеською міською радою безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/4921/23. Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 24.04.2024, повний текст складено та підписано 03.05.2024 у справі №916/4921/23 до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Одеської області.
07.06.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали №916/4921/23.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.06.2024 клопотання Одеської міської ради про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено; поновлено Одеській міській раді строк на апеляційне оскарження; зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 24.04.2024 у справі №916/4921/23; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 24.04.2024, повний текст складено та підписано 03.05.2024 у справі №916/4921/23; призначено розгляд апеляційної скарги Одеської міської ради до розгляду на 25 липня 2024 року об 11:00 год.
25.06.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від АТ «УКРСИББАНК» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 24.04.2024 без змін.
Разом з тим, суддя зі складу колегії суддів, яка не є суддею-доповідачем Діброва Г.І. 24.06.2024 по 28.06.2024 та з 01.07.2024 по 26.07.2024 відповідно до наказів голови Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.06.2024 №147-в  та 149-в перебуває у відпустці.         
У зв`язку з вищевикладеним 19.07.2024 за розпорядженням керівника апарату суду №264 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/4921/23.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду від  19.07.2024  для розгляду апеляційних скарг у справі №916/4921/23 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Колоколова С.І., суддів Богацької Н.С., Савицького Я.Ф.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.07.2024 прийнято справу №916/4921/23 до провадження та розпочато апеляційний розгляд справи колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Колоколова С.І., суддів Богацької Н.С., Савицького Я.Ф.; призначено розгляд апеляційної скарги Одеської міської ради до розгляду на 24 липня 2024 року о 14:45 год.
В судовому засіданні 24.07.2024 представник скаржника просив задовольнити апеляційну скаргу.
Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду, 20 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11362925000, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику однією сумою, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 47000.00 дол.США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором, не пізніше 20.06.2029 року.
Відповідно до п. 1.3. кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днiв, рахуючи з дати видачi кредиту, процентна ставка встановлюється у розмiрi 13.50% рiчних. Пiсля закiнчення цього строку та кожного наступного мiсяця кредитування процентна ставка пiдлягає перегляду вiдповiдно до умов договору. У випадку, якщо Банк не повiдомив Позичальника про встановлення нового розмiру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування вiдповiдно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, дiючий за цим договором в попередньому мiсяцi.
За користування кредитними коштами понад встановлений договором термiн Банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмiрi збiльшеному вдвiчi вiд ставки, вказаної в п. 1.3.1. договору. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня пiсля дня не сплати або не повної сплати платежу встановленого у договорi. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за пiдвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованостi.
Відповідно до умов п.1.3 кредитного договору проценти нараховуються на суму коштів, що фактично надані банком та які ще не повернуті у власність банку відповідно до договору.
Згідно з пунктом 2.1 кредитного договору в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за даним договором банком приймається:
- застава нерухомості, а саме: квартира, що складається з 1-ї кімнати, загальною площею 35,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю ОСОБА_1 , код за ДРФО НОМЕР_1 ;
- порука фізичної особи ОСОБА_2 код за ДРФО 2738912778. 
Кредит, наданий Банком, також забезпечується усім належним Позичальнику майном і коштами, на які може бути звернене стягнення в порядку, установленому законодавством України (пункт 2.2 кредитного договору).
20 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком “УКРСИББАНК” як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем був укладений іпотечний договір, за яким іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно – квартиру, загальною площею 35.4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що є власністю Іпотекодавця на підстав Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Калінюком О.Б., приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу 20.06.2008 року за реєстровим №1560. 
Позивач зазначає, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 кредитних зобов`язань виникла прострочена заборгованість за кредитним договором та банк звернувся із позовом до Суворовського районного суду м. Одеси.

Рішенням Суворовського районного суд м.Одеси від 09.02.2015 року по справі №523/7026/14-ц встановлено наявність невиконаних кредитних зоборв`язань ОСОБА_1 станом на 15.12.2011 року та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (поручителя) на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 543769.35 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 15.12.2011 року складає 68057.09 дол.США, з яких: 46617.19 дол.США по кредиту, 18852.82 дол.США по процентах, 212.40 дол.США та 2374.68 дол.США по пені.
Позивач зауважує, що вказане рішення залишається не виконаним.
14.01.2022 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (ВП № 59676971) з примусового виконання виконавчого листа № 523/7026/14-ц від 20.04.2015 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 68057,09 дол.США та в рівних частинах судового збору у розмірі 2823,00 грн.
При прийнятті даної постанови приватним виконавцем було встановлено, що боржник ОСОБА_1 померла, у зв`язку з чим, виконавче провадження було закінчено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».
Позивач вказує, що із постанови приватного виконавця йому стало відомо, що 13.01.2019 ОСОБА_1 померла та після її смерті залишилися квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також заборгованість за кредитним договором у розмірі 68057.09 дол.США, з яких: 46617.19 дол.США - по кредиту, 18852.82 дол.США - по процентах, 212.40 дол.США та 23 74.68 дол.США - по пені, що підлягають стягненню за рішенням Суворовського районного суд м.Одеси від 09.02.2015 року та станом на 01.11.2023 року залишаються не погашеними.
Вказана квартира та заборгованість за кредитним договором увійшли до складу спадщини.
Позивач направив до Суворовської державної нотаріальної контори вимогу до спадкоємців від 13.09.2022 року, просив повідомити спадкоємців про вимогу та надати інформацію про прийняття спадщини.
Суворовська державна нотаріальна контора листом від 23.09.2022 року повідомила позивача, що його вимога була долучена до спадкової справи №533/2019. Також нотаріальна контора повідомила, що свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям померлої не видавались.
АТ «УКРСИББАНК» звернувся до Суворовського районного суду міста Одеси із заявою про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у власність територіальної громади.
Рішенням від 11.07.2023 року по справі № 523/7352/23 Суворовський районний суду міста Одеси визнав спадщину після смерті ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 - відумерлою та передав вказану квартиру у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що визнана відумерлою спадщиною після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 в рахунок погашення на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» заборгованості за кредитним договором №11362925000 від 20.06.2008 року у розмірі 68057,09 дол.США (шістдесят вісім тисяч п`ятдесят сім доларів США 09 цнт., з яких: 46617,19 дол.США - по кредиту, 18852,82 дол.США - по процентах, 212,40 дол.США та 2374.68 дол.США - по пені, а також судового збору у розмірі 37037,89 грн. шляхом проведення електронного аукціону у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України "Про іпотеку" за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.
У відповідності до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
При цьому слід зазначити, що ст. 1069 Цивільного кодексу України визначені умови кредитування рахунку, зокрема, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.
У відповідності до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Стаття 629 Цивільного кодексу України  передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України   господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини 1 статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2023 р. по справі № 523/7352/23 встановлено, що ОСОБА_1 померла, при цьому нею за життя укладено із позивачем Договір про надання споживчого кредиту № 11362925000 від 25.06.2008 р., в забезпечення виконання зобов`язань якого ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір від 20.06.2008 р.
За своєю природою зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами не є такими, що нерозривно пов`язані з особою позичальника.
Згідно із частиною 1 статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.
В силу приписів частини 1 статті 546 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання кредиту та Іпотечного договору) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Приписами статті 572 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання кредиту та Іпотечного договору) визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Частиною 1 статті 574 ЦК України встановлено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Відповідно до приписів частин 1 та 3 статті 575 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання кредиту та Іпотечного договору) іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.
Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції чинній на час укладання Іпотечного договору) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;
Приписами статті 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
Іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна.
Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від зміни права власності на це майно.
Як зазначалось вище, Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 11 липня 2023 року по справі № 523/7352/23 визнав спадщину після смерті ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , - відумерлою та передав вказану квартиру у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.
Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Право власності на спадщину, що визнана відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, відповідно до вимог ч.3 ст.1277 ЦК України.
За положеннями п.1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 3 ст. 1277 Цивільного кодексу України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
21.11.2023 за Одеською міською радою зареєстровано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2848594451100, номер об`єкта в РПВН: 14901991, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 15.12.2023 р. № 358680048.
Відповідно до ч. 4 ст. 1277 ЦК України територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу. 
Згідно зі ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. За позовом спадкоємця суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), розмір відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, якщо вони є непомірно великими порівняно з вартістю рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ним у спадщину.
Отже, територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до ст. 1231 цього Кодексу. 
Між тим ця стаття встановлює, що до спадкоємців переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем; моральну шкоду, завдану спадкодавцем, яку було присуджено судом зі спадкодавця за його життя; та обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за його життя.        Статтею 1231 ЦК України не визначено обов`язок спадкоємця виконувати договірні зобов`язання, боржником за якими був спадкодавець, а частина 4 статті 1277 ЦК України не відсилає до інших статей, які передбачають обов`язок спадкоємців задовольнити інші вимоги кредитора, зокрема до статті 1282 ЦК України.
Відтак, несплата споживчого кредиту не є майновою шкодою, а отже заборгованість за кредитним договором не підпадає під положення статті 1231 ЦК України.
Частиною 2 статті 523 ЦК України встановлено, що застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
У той же час, приписами статті 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. При цьому у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Приписами статті 589 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання кредиту та Іпотечного договору) встановлено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
В свою чергу, положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» встановлюють, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
Оскільки територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради набула право власності на майно, яке було предметом іпотеки, то на підставі статті 23 Закону України Про іпотеку територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.
Відповідно до частин 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
При цьому, відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Одеська міська рада акцентує увагу на тому, що АТ «УКРСИББАНК» до звернення до суду не надсилав останній письмову вимогу про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, що прямо передбачено ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку».
Між тим, колегія суддів зазначає, що надсилання письмової вимоги в порядку ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» необхідно для набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, в той час як за ч. 2 цієї ж статті положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Зі змісту рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 09.02.2015 у справі № 523/7026/14-ц вбачається, що за життя ОСОБА_1 та позивач уклали договір про надання споживчого кредиту № 11362925000 від 20.06.2008, за вказаним договором ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 47000 доларів США, та зобов`язалася погашати кредит, на момент смерті позичальниці за договором існувала заборгованість, яка станом на 15.12.2011 залишилась непогашеною та становила 543769.35 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 15.12.2011 року складає 68057.09 дол.США, з яких: 46617.19 дол.США по кредиту, 18852.82 дол.США по процентах, 212.40 дол.США та 2374.68 дол.США по пені.
Враховуючи викладене, та те, що рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від від 09.02.2015 у справі № 523/7026/14-ц встановлено факт отримання за життя ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 47000 дол. США, проте на момент її смерті розмір несплаченої заборгованості становить 68057.09 дол.США, колегія суддів вважає доведеним факт прострочення ОСОБА_1 виконання взятих на себе зобов`язань із сплати отриманого кредиту.
Відповідно до частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Так, в межах даної справи АТ «УКРСИББАНК» просить звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що визнана відумерлою спадщиною після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , в рахунок погашення на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» заборгованості за кредитним договором № 11362925000 від 20.06.2008 року у розмірі 68 057,09 дол.США, з яких: 46 617,19 дол.США - по кредиту, 18 852,82 дол.США - по процентах, 212,40 дол.США та 2 374,68 дол.США - по пені, шляхом проведення електронного аукціону у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України "Про іпотеку" за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
У відповідності з п. 4.1. Іпотечного договору іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.
Звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду (п/п 4.2.1. п. 4.2. Іпотечного договору).
Згідно з п. 4.3. Іпотечного договору право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю.
У той же час, частиною 3 статті 33 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Частиною 1 статті 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. 
Враховуючи, що основне зобов`язання (Договір про надання кредиту) не припинено, а також те, що територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради набула право власності на майно, яке було предметом Іпотечного договору, відповідно набула статус Іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за Іпотечним договором, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про правомірність вимог позивача щодо звернення стягнення на предмети іпотеки.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Посилання Одеської міської ради стосовно потенційно можливого подвійного стягнення заборгованості за кредитним договором, якщо банк стягне її в подальшому з поручителя ОСОБА_2 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки виконавче провадження ВП № 59676971 за виконавчим листом № 523/7026/14-ц від 20.04.2015 постановою приватного виконавця від 14.01.2022 закінчено у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_1 . При цьому у відповідності з абз. 2 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Водночас колегія суддів наголошує, що наявність чи відсутність поручителів жодним чином не позбавляє іпотекодержателя права звернутися до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Щодо посилань апелянта стосовно того, що суд першої інстанції в своєму рішенні дійшов хибного висновку про незастосування позовної давності до спірних правовідносин, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.ст. 256, 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України).
При застосуванні наведених положень законодавства слід враховувати правову позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 922/1974/19, від 08.02.2023 у справі № 922/3589/21.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (пункт 48 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).
Скаржник зазначає, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09.02.2015 р. у справі № 523/7026/14-ц, що набрало законної сили, з ОСОБА_1 та з її поручителя достроково стягнуто всю суму заборгованості за кредитним договором, у тому числі відсотки та пеню, тобто кредитний договір вважається розірваним. Міська рада вважає, що з набранням рішенням суду законної сили змінено строк виконання зобов`язання, і право на позов щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у позивача виникло 09.02.2015, а строк відповідно закінчився ще 09.02.2018. На переконання апелянта, відлік строку позовної давності почався саме з моменту ухвалення рішення Суворовськогого районного суду м. Одеси від 09.02.2015 у справі № 523/7026/14-ц.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що: 
- згідно з п. 10.5. кредитного договору строк дії даного договору встановлюється з дня укладення цього договору і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів та/або пені у разі її нарахування;
- у матеріалах справи відсутні докази розірвання (припинення) кредитного договору до моменту смерті позичальника;
- іпотечний договір, у свою чергу, діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (п. 6.1. договору іпотеки);
- іпотека зберігає силу й у випадку, коли змінюється власник предмета іпотеки з інших підстав (п. 6.8. договору іпотеки);
- позивач дізнався про смерть позичальниці ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з постанови приватного виконавця від 14.01.2022;
- спадщину (квартиру АДРЕСА_1 ) визнано відумерлою рішенням суду від 11.07.2023 у справі № 523/7352/23, передано спадщину у вигляді квартири у власність Одеської міськради, а 21.11.2023 квартиру зареєстровано за відповідачем, який набув статусу іпотекодавця за іпотечним договором та відповідно має всі його права і обов`язки.
Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції стосовно того, що строк позовної давності позивачем не пропущений є вірним.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Приймаючи дане рішення, суд відповідно до ст. 86 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 24.04.2024 по справі №916/4921/23 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.
За вказаних обставин оскаржене рішення Господарського суду Одеської області від 24.04.2024 по справі №916/4921/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

 Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
                                       П О С Т А Н О В И Л А:

1.Апеляційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 24.04.2024 року у справі №916/4921/23 залишити без змін.
Відповідно до ст.284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст.288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 
та підписано 25.07.2024 р.

Головуючий суддя                                                                                 С.І. Колоколов

Суддя                                                                                                             Н.С. Богацька

 
Суддя                                                                                                               Я.Ф. Савицький