ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
03 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 522/15212/19
провадження № 61-10968св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого  -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,  	
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 ,
третя особа - Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2023 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання права власності на частку у майні та припинення права власності на частку у майні зі стягненням компенсації вартості часток.
 
Позовну заяву обґрунтувала тим, що за результатами розподілу спадкового майна померлого ОСОБА_4 (сина позивачки та чоловіка відповідачки) у спільній частковій власності сторін у справі опинились п`ять об`єктів нерухомості. 
 
Зазначала, що оскільки все спадкове майно було успадковане позивачкою та відповідачкою ОСОБА_2 частками, із причин існування взаємо неприязних стосунків між позивачкою та відповідачкою, в силу віку позивачки та її небажання психологічно травмувати свого неповнолітнього онука, вона фактично позбавлена можливості користуватися цим майном.
 
Вказувала, що вона зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , ця квартира знаходиться на її утриманні, відповідачка та її син в утриманні квартири участі не беруть. Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 18 серпня 2014 року у справі № 522/10591/14, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від  14 квітня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року, задоволено її позов до ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , та усунуто позивачці перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення у квартиру АДРЕСА_2 і квартиру АДРЕСА_3 . У ході виконання вищевказаного судового рішення у грудні 2017 року їй було надано доступ до вищевказаних квартир, але проживання на той час в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 відповідачів із стороннім чоловіком унеможливило користування ОСОБА_1 належним їй на праві власності майном. 
 
Також вона посилалась на те, що станом на 2018 рік у квартирі АДРЕСА_3 проживали орендарі, яких заселила у квартиру ОСОБА_2 , що також унеможливлювало користування позивачкою належною їй на праві власності часткою квартири. Станом на момент подачі цього позову у квартирі АДРЕСА_3 проживали відповідачі, хто проживав у квартирі АДРЕСА_2 їй невідомо, оскільки відповідачка перешкоджає їй у користуванні власністю, рішення суду про вселення досі не виконано.
 
Аналогічна ситуація виникла і з садовим будинком АДРЕСА_4 та земельною ділянкою площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, які також перебувають у спільній частковій власності позивачки та відповідачів, що через неприязні стосунки між сторонами та у силу віку позивачки унеможливлює користування останньою цими об`єктами.
 
Крім того, позивачка посилалась на те, що на розгляді судів різних інстанцій майже вісім років перебуває численна кількість справ щодо захисту права власності за участю сторін у цій справі, але у силу того, що предмет позову у тих справах не охоплює всі об`єкти нерухомості чи стосується лише користування майном, вирішити спір між сторонами було неможливо. 
 
Враховуючи вищевикладене, позивачка звернулась до суду із відповідним позовом  та вважала, що вирішення спору у порядку статей 364, 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) із визнанням права її власності на одну з квартир в цілому та як наслідок - скасування її права власності на частки в іншому майні та визнання права власності на інші чотири об`єкти нерухомості за відповідачами в цілому є єдиним можливим способом вирішення багаторічного спору між сторонами.
 
З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 та на 1/12 частки квартири на АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м, припинити право власності малолітнього ОСОБА_5 на 1/12 частки квартири на АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м, визнавши право власності на квартиру   АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м, за нею в цілому; у рахунок компенсації, належної до виплати відповідачам, припинити її право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м, 1/4 частки квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою площею 80,4 кв. м; 1/8 частки садового будинку АДРЕСА_4 ; 1/4 частини земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва, визнавши в цілому право власності за -                           за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (по 1/2 частки кожному відповідачу) на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою площею 80,4 кв. м; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м, садовий будинок АДРЕСА_4 ; земельну ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва; у рахунок компенсації, належної до виплати позивачці, за припинення її права власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою - 17,1 кв. м, 1/4 частки квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою - 80,4 кв. м; 1/8 частки садового будинку АДРЕСА_4 ; 1/4 частки земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів за мінусом вартості квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м, - стягнути з відповідачів 28 948,30 дол. США.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції  виходив із того, що заявляючи позов про припинення права на частку в спільному майні сторін у супереч вимогам частини другої статті 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_1 не внесла на депозитний рахунок суду дійсну вартість частки відповідачів у спільному майні, право на яку вона просила припинити.
 
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що матеріали справи не  містять доказів того, що спірне майно сторін, зокрема: садовий будинок АДРЕСА_4 та земельна ділянка площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, є неподільними, а також щодо неможливості виділу в натурі відповідачами спірного майна.
 
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що частки у спірному майні, належні сторонам у справі, не можуть вважатись незначними за розміром, а також про те, що відповідачі незгодні виплачувати грошову компенсацію в рахунок визнання права власності часток майна позивачки за відповідачами.
 
Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування щодо можливості розпорядження майном, співвласником якого є неповнолітня дитина.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновками суду першої інстанції та виходила із того, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги її позову.  
 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 295/98/21, від  16  березня 2023 року у справі № 522/8439/16, від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20, від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022  року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі №  209/3085/20, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 07 жовтня 2020  року у справі № 450/2286/16-ц, від 14 грудня 2022 року у справі №  126/2200/20, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 711/3032/19, від 03 травня 2023 року у справі № 711/3948/20, від 03 квітня 2023 року у справі № 643/18679/18, від 15 червня 2022 року у справі № 752/25061/20, від 02 листопада 2022 року у справі № 686/27167/21, від 19  жовтня 2022 року у справі № 463/2001/19, від 31 травня 2023 року у № 372/931/19, від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 755/17641/18, від 12 квітня 2023 року у справі  № 648/3137/15-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 760/14086/21 (пункт 1  частини другої статті 389 Цивільно процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Також заявниця посилається на порушення судами обох інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, недослідження зібраних у справі доказів (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій: 
 
-  не звернули увагу на те, що у своєму позові позивачка просить припинити не право власності відповідачів на частку у спільному майні сторін з виплатою компенсації, а своє право на частку в спільному майні сторін з отриманням компенсації на свою користь на підставі статті 364 ЦК України;
 
-  проігнорували, що про неможливість виділу в натурі належних позивачці 1/4  частки у квартирі АДРЕСА_2 загальною площею 58,7 кв. м, житловою - 17,1 кв. м, та 1/4 частки квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою площею - 80,4 кв. м, зазначала у своєму позові і ОСОБА_2 у справі № 522/8439/16, а отже, визнала цей факт;
 
-  не врахували, що відповідачі спроможні сплатити позиваці компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно і це не становитиме для них надмірний тягар, оскільки вони вже мають у власності дві квартири і у  їх власність  перейде 4 з 5  спірних об`єктів нерухомості; 
 
-  не надали належної оцінки тому, що розмір частки позивачки у садовому будинку АДРЕСА_4 , площею 35,2 кв. м, становить лише 1/8, тому вона очевидно не може бути виділена в натурі; також відповідно до положень статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) не підлягає поділу і земельна ділянка площею 0,120 га, яка  знаходиться під вказаним будинком;  
 
-  не звернули увагу на те, що позивачка довела факт неможливості спільного володіння і користування всім майном, яке належить сторонам на праві часткової власності через неприязні відносини (пункт 3 частини першої статті 365 ЦК України), і не повинна була доводити інші дві підстави для задоволення позову, заявленого, зокрема, і у порядку статті 365 ЦПК України;
 
-  не надали належної оцінки тому, що відповідачі  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мешкають та не користуються квартирою АДРЕСА_1 ;
 
-  дійшли помилкових висновків про обов`язкове внесення коштів на депозит суду у разі одночасного заявлення позивачкою вимог у порядку статей 364 та 365 ЦК України, за умови, що вартість часток у праві власності на майно позивачки, які припиняють (стаття 364 ЦК України), є значно більшою вартості частки, що позивачкою набувається (статті 365 ЦК України);
 
-  не звернули у увагу на те, що можливість ухвалення судового рішення щодо поділу (виділу) спірного майна між сторонами у справі на підставі статті 365 ЦК України без письмового дозволу органу опіки та піклування не обмежені ні ЦК України, ні ЦПК України.  
 
Разом із касаційною скаргою ОСОБА_1 подала до Верховного Суду клопотання про зменшення розміру судового збору, яке обґрунтувала тим, що розмір судового збору за подання касаційної скарги у цій справі перевищує 5  відсотків її річного доходу за попередній календарний рік.
 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду нове клопотання, в якому просила зменшити або відстрочити судовий збір. На обґрунтування клопотання зазначила, що у неї відсутні доходи, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 23 серпня 2023 року. У  зв`язку з викладеним, вона не може сплатити судовий збір у визначеному законом розмірі, тому просить зменшити розмір судового збору за подання касаційної скарги до 1 536,80 грн, які сплатила відповідно до квитанції від 17 липня 2023 року № 698T0057WQ.
 
Станом на момент розгляду справи відзиви на касаційну скаргу  ОСОБА_1 від інших учасників справи до Верховного Суду не надходили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 24 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору відмовлено; касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано заявниці строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано звернутись до суду із іншим клопотанням або сплатити судовий збір. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року (після усунення недоліків касаційної скарги) клопотання ОСОБА_1 про зменшення сплати судового збору задоволено; зменшено розмір судового збору, що підлягає сплаті ОСОБА_1 за подання касаційної скарги на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2023 року із 19 210,00 грн до 1 536,80 грн; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано матеріали справи № 522/15212/19 із Приморського районного суду м. Одеси; надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.  
 
У жовтні 2023 року матеріали справи № 522/15212/19 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2024 року справу № 522/15212/19 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.  
  
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є   неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411  цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3   частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на              наступне.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (син позивачки ОСОБА_1 , чоловік відповідачки  ОСОБА_2 , батько неповнолітнього відповідача ОСОБА_3 ).
 
26 жовтня 2011 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Алексєєвої О. В. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була відкрита спадкова справа № 28/2011 щодо майна померлого.
 
Спадкоємцями померлого ОСОБА_4 за законом є: дружина померлого - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати померлого - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітній син померлого - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 (в інтересах якого виступає відповідачка у справі) та батько померлого - ОСОБА_6 , який відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 .
 
Неповнолітній ОСОБА_3 є дитиною-інвалідом (посвідчення від 14 листопада 2011 року серії НОМЕР_1 ). 
 
До складу спадщини ОСОБА_4 увійшло таке нерухоме майно:
 
- квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м;
 
-  квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою - 80,4 кв. м;
 
-  квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м;
 
-  садовий будинок АДРЕСА_4 ;
 
-  земельна ділянка площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва.
 
Крім того, після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 березня 2018 року на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м.
 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,  крім іншого нерухомого майна, за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано право власності на:
 
-  1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м;
 
-  1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою площею 80,4 кв. м;
 
-  1/3 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 62,3 кв. м.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за неповнолітнім ОСОБА_3 зареєстровано право власності на:
 
- 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м;
 
-  1/4 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житлової площею 80,4 кв. м;
 
На підставі частини четвертої статті 1268 ЦК України неповнолітньому ОСОБА_3 також належать:
 
-  1/12 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м;
 
-  1/8 частини садового будинку АДРЕСА_4 ;
 
-  1/4 частина земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 13 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області  від 26 травня 2015 року, у справі № 521/19377/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - малолітній ОСОБА_3 , в інтересах якого виступає ОСОБА_2 , про визнання права власності на спадкове майно задоволено частково.  Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на: 1/4  частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею  17,1 кв. м;                1/4 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою площею  80,4 кв. м; 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м; 1/8 частини садового будинку АДРЕСА_5 ;                 1/4  частини земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва, яка належала померлому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ОД № 045734, зареєстрованого 09 березня 1998 року за № 785 та виданого  09  березня 1998 року Дачненською сільською радою народних депутатів Біляївського району Одеської області. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 27 830,75 грн в рахунок компенсації вартості 1/8 частки автомобіля «FORD C-MAX», державний номерний знак НОМЕР_2 , кузов №  НОМЕР_3 , 2010 року випуску. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4 031,40 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкомом Одеської міської ради від 15 вересня 1993 року, ОСОБА_1 належить 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м.
 
Також судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між сторонами існує тривалий спір із приводу користування успадкованим нерухомим майном.
 
Так, у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа № 522/10591/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також виступала як третя особа в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , про вселення та зобов`язання не перешкоджати у користуванні майном, зокрема квартирами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 .
 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2014 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від  14 квітня 2016  року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року, у справі № 522/10591/14 позов ОСОБА_1 задоволено. Вселено ОСОБА_1 у квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні спадковим майном - квартирами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 .
 
Крім того, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 зверталась до Приморського районного суду м. Одеса з позовом про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею - 17,1 кв. м, припинення право власності ОСОБА_1 на 1/4 частки квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4  кв. м, житловою площею 80,4 кв. м, за умови попереднього внесення вартості частки цих квартир на депозитний рахунок суду до моменту постановлення рішення у справі та визнання права власності ОСОБА_3 на 1/2  частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею17,1 кв. м, та на 1/2  частки квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою площею 80,4 кв. м.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 06 грудня 2017 року у справі № 522/8439/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року та постановою Верховного Суду від 16 березня 2023 року, позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 було залишено без задоволення з причин невнесення стороною позивача на депозитний рахунок суду суми компенсації.
 
Про неможливість спільного володіння і користування майном з причин наявності неприязних стосунків між сторонами зазначала як позивачка у цьому позові, так і відповідачка у позовній заяві у справі № 522/8439/16, у якій ОСОБА_2 , звертаючись до суду у інтересах ОСОБА_3 , просила суд припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , 1/4 частки квартири АДРЕСА_3 , саме з підстав пункту 3 частини першої статті 365  ЦК України, посилаючись на висновок № 2231 судово-психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи від 17 липня 2015 року № 521/13098/14ц. Зокрема, позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що на теперішній час сумісне проживання позивача та відповідача є неможливим, оскільки існує повна психологічна несумісність відповідача та матері позивача при будь-яких можливих контактах. Таким чином, спільне користування нерухомим майном позивача та відповідача не є можливим. Зазначала, що ОСОБА_1 спірним майном не користується.
 
Висновком судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від  06  серпня 2020 року № 040/2020 встановлено, що середньоринкова вартість об`єктів спірного нерухомого майна така: квартира АДРЕСА_2 загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м, - 56 763,00 дол. США; квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою площею 80,4 кв. м, - 120 599,00 дол. США; садовий будинок АДРЕСА_6 880,00 дол. США; земельна ділянка площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана   для індивідуального садівництва - 5 400,00 дол. США; квартира АДРЕСА_1 , загальною площею                        62,3 кв. м -  31 212,00 дол. США.
 
Звертаючись до суду із позовом, позивачка вказувала на те, що через взаємні неприязні стосунки між сторонами справи, в силу віку позивачки та її небажання психологічно травмувати свого неповнолітнього онука ОСОБА_3 , позивачка фактично позбавлена можливості користуватися належною їй частиною спірного майна.
 
Зазначала,  що вирішення спору у порядку статей 364, 365 ЦК України із визнанням її права власності на одну з квартир в цілому, та як наслідок - скасування її права власності на частки у іншому майні та визнання права власності на інші чотири об`єкти нерухомості за відповідачами в цілому є єдиним можливим способом вирішення багаторічного спору між сторонами.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що заявляючи позов про припинення права на частку в спільному майні сторін усупереч вимогам частини другої статті 365 ЦК України, ОСОБА_1 не внесла на депозитний рахунок суду дійсну вартість частки відповідачів у спільному майні, право на яку вона просила припинити.
 
Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд,  дійшов висновку про те, що матеріали справи не  містять доказів того, що спірне майно сторін, зокрема: садовий будинок АДРЕСА_4 , та земельна ділянка площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, є неподільними, а також щодо неможливості виділу в натурі відповідачами спірного майна.
 
Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що частки у спірному майні, належні сторонам у справі, не можуть вважатись незначними за розміром, а також про те, що відповідачі незгодні виплачувати грошову компенсацію в рахунок визнання права власності часток майна позивачки за відповідачами.
 
Водночас суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився й апеляційний суд,  про те, що матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування щодо можливості розпорядження майном, співвласником якого є неповнолітня дитина.
 
Із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд не погоджується з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування 
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа, як передбачає частина перша статті 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
 
Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частина друга статті 355 ЦК України).
 
Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
 
Частиною першою статті 357 ЦК України закріплено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
 
Частиною першою статті 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. 
 
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга цієї статті).
 
Водночас правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
 
Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з співвласників, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший зі співвласників позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. 
 
Отже, у справах, за спорами в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок суду грошової компенсації.
 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 05 липня 2023 року у справі № 295/98/21 (провадження № 61-4943св23), від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18), від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19).
 
У справі, яка переглядається, позивачка, зокрема, заявила вимоги до  ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , про припинення її права власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою - 17,1 кв. м, 1/4 частки квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою - 80,4 кв. м; 1/8 частки садового будинку АДРЕСА_4 ; 1/4 частки земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, зі стягненням із відповідачів на її користь компенсації (за  мінусом вартості квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м) - у розмірі 28 948,30 дол. США.
 
Тобто позивачка в цій справі на підставі положень статті 364 ЦК України зокрема просила суд про припинення своєї частки у спільному майні сторін і отримання від відповідачів компенсації на свою користь.
 
Однак, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на вказане уваги не звернув, застосував до вирішення таких позовних вимог позивачки лише положення статті 365 ЦК України, замість положень статті 364 ЦК України, які підлягали застосуванню у цьому випадку, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.
 
Також суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, помилково виходив із того, що заявляючи позов про припинення права на частку в спільному майні сторін у супереч вимогам частини другої статті 365 ЦК України, ОСОБА_1 не внесла на депозитний рахунок суду дійсну вартість частки відповідачів у спільному майні, право на яку вона просила припинити, з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Обов`язок сплати компенсації вартості частки у спільному майні, встановлений на підставі судового рішення є грошовим зобов`язанням у розумінні статті 509 ЦК України і на нього розповсюджують положення книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобов`язання». 
 
Згідно з частиною першою статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
 
У цій справі позивачка одночасно заявила вимоги у порядку статті 364 ЦК України та статті 365 ЦК України при умові, що вартість часток у праві власності на майно позивачки, які припиняються (стаття 364 ЦК України), є значно більшими вартості частки, що позивачем набувається (за статтею 365 ЦК України).
 
Так, з урахуванням висновку судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від  06  серпня 2020 року № 040/2020, вартість часток відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м, яку просить визнати за собою позивачка, становить 18 727,20 дол. США, а частки майна позивачки, які залишається за відповідачами, становить 47 675,50 дол. США.
 
Тому, у випадку задоволення позовних вимог позивачки про припинення її права власності на частку у спільному майні сторін із виплатою їй відповідної компенсації (статті 364 ЦК України), вимога, визначена статтею 365 ЦК України про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду у зв`язку із зустрічним зарахуванням нівелюється.
 
Крім того, у оскаржуваному судовому рішенні суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог позивачки про припинення її права власності на частку у спільному майні сторін із виплатою їй відповідної компенсації помилково зазначив про незгоду відповідачів виплачувати таку грошову компенсацію і про те, що стягнення на користь позивачки компенсації становитиме для відповідачів надмірний тягар.
 
Суд не звернув увагу на те, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), платоспроможність (чи бажання) відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. 
 
У разі задоволення цього позову відповідачка ОСОБА_2 , яка виступає в своїх інтересах і в інтересах її малолітнього сина ОСОБА_3 , фактично стає власником всього майна. Тому її не можна вважати неплатоспроможною. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність чи бажання відповідачів на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. 
 
Факт відсутності у відповідачів коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у відповідачів будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.
 
Тому суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, безпідставно  вважав, що бажання чи платоспроможність відповідачів має значення у вирішенні питання про стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної власності на майно.
 
Водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд,  не звернув увагу на те, що у випадку вирішення спору у спосіб, обраний позивачем, спірне майно сторін, а саме: садовий будинок АДРЕСА_4 та земельна ділянка площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, будуть передані в цілому у власність відповідачів, тому питання їх подільності чи можливості виділу немає правового значення для вирішення цього спору.
 
Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, помилково вважав, що для вирішення питання судом питання щодо спірного майна у цій справі необхідний висновок органу опіки та піклування щодо можливості розпорядження майном, співвласником якого є неповнолітня дитина, оскільки чинне законодавство не містить вимог з отримання такого висновку судом за обставин цієї справи. Крім того, у цій справі в інтересах дитини діє її мати як законний представник, яка висловлює волю дитини.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, неправильно застосовано норми матеріального прав, суд апеляційної інстанції в межах наданих йому повноважень не усунув зазначені порушення, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, то оскаржувані судові рішення у цій справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду справи суди мають врахувати викладене вище, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам сторін; вирішити справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог  матеріального і процесуального права; ухвалити законне і справедливе судове рішення.

Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.
 
Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
 
Керуючись статтями 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2023 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник	
    Судді:	    І. Ю. Гулейков	
 	   	
 	Б. І. Гулько    	
 	Г. В. Коломієць	
 	     	
 	Р. А. Лідовець