КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року                                                                                                          місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 757/12703/19-ц
номер провадження: 22-ц/824/4324/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Мазурок О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кобилецького Вячеслава Вікторовича та апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Сокуренка Євгена Сергійовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року у складі судді Григоренко І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик-Транс Сервіс», акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним та витребування майна,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним та витребування майна.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , під час перебування у шлюбі з яким ними  було придбано автомобіль «NISSAN ALMERA», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 . Вказувала, що право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі біржової угоди від 16 вересня 2009 року, а тому автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.
Указувала, що син ОСОБА_5 від першого шлюбу ОСОБА_4 , користуючись безпорадним станом свого батька примусив його видати довіреність на користування та розпорядження вказаним автомобілем. Після смерті ОСОБА_5 позивачка дізналася про відчуження спірного автомобіля на користь ОСОБА_2 . Також, за даними Регіонального сервісного центру МВС України в місті Києві вказаний автомобіль значиться зареєстрованим за АТ «КБ «Приватбанк». Свою згоду на продаж належного подружжю автомобіля позивачка не надавала, а тому вказаний договір є недійсним на підставі ст.215 ЦК України. Також  позивачка вважала, що з урахуванням наведеного наявні підстави для витребування у                    АТ КБ «Приватбанк» спірного автомобіля відповідно ч.1 ст. 388 ЦК України.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила:
визнати недійсним договір купівлі-продажу №6040 від 16 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , згідно з яким відчужено автомобіль «NISSAN ALMERA», державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ;
витребувати від АТ КБ «Приватбанк» на свою користь автомобіль марки «NISSAN ALMERA», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу №6040 від 16 листопада 2018 року, укладений між ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» та ОСОБА_2 , за яким відчужено автомобіль «NISSAN ALMERA», д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_2 .
В іншій частині позову відмовлено.
У цьому рішенні вказано, що заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року, з урахуванням ухвали Печерського районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року про виправлення описки, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна, представник ОСОБА_1 - адвокат Кобилецький В.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить його в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального  та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка є співвласником вказаного автомобіля разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте після смерті чоловіка ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» 16 листопада 2018 року уклало з померлим договір комісії та цього ж дня відчужило спірний автомобіль ОСОБА_2 , який в свою чергу відчужив його АТ КБ «Приватбанк». Тому вважає, що право позивачки є  порушеним, а відтак спірний автомобіль підлягає витребування на її користь. 
Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення позову про визнання договору недійсним, апеляційну скаргу подав представник АТ «КБ «Приватбанк» - адвокат Сокуренко Є.С., в якій просить його в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в цій частині, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково розглянуто уточнені позовні вимоги до ТОВ «Логістик-Транс Сервіс», АТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , оскільки нова редакція позовної заяви подана після закінчення підготовчого судового засідання, а судом першої інстанції з порушенням процесуального права прийнята та необґрунтовано замінено відповідачів, та залучено третіх осіб.
Вказує, що позивачем не доведено, що ОСОБА_2 (покупець), як третя особа (контрагент) за договором купівлі-продажу, укладаючи спірний договір діяв недобросовісно, оскільки знав про те, що автомобіль «NISSAN ALMERA», д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_2 , на час укладення договору перебував у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а також на його передачу була потрібна її письмова згода. Навпроти, реалізація автомобіля чи то за довіреністю, виданою на ім`я ОСОБА_4 (як зазначила у позові позивачка), чи то на підставі договору комісії від                16 листопада 2018 року за №6040 ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» було реалізовано автомобіль, вбачаються лише недобросовісні дії ОСОБА_5 , які призвели до відчуження спірного майна.
Зазначає, що під час укладення спірного договору покупець діяв добросовісно та в межах закону, що не спростовано позивачкою належними доказами. В матеріалах справи відсутні докази недобросовісності ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» чи ОСОБА_2 або інших осіб при укладанні договору купівлі-продажу, а також відсутні докази, які б підтверджували, що такі особи знали про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а також те, що ОСОБА_6 , відчужуючи майно, не отримав на це згоди визначеної законом.
Крім того, вказує, що ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» не є стороною спірного договору купівлі-продажу, оскільки товариство діяло лише за дорученням на підставі договору комісії №6040 від 16 листопада 2018 року, тобто як представник ОСОБА_7 , який був стороною оспорюваного договору купівлі-продажу.
Вважає, що належними відповідачами у справі повинні бути сторони оспорюваного правочину, а саме, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , однак оскільки ОСОБА_6 помер, замість нього повинні були бути залучені його правонаступники, які у встановлений законом строк прийняли спадщину, водночас такі обставини судом не досліджувалися, матеріали спадкової справи не витребовувалися, коло спадкоємців не встановлювалось, відповідні клопотання сторонами не заявлялись, тому справа розглянута до неналежного відповідача ТОВ «Логістик-Транс Сервіс», який не є стороною правочину. Крім того, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи.
Також в апеляційній скарзі адвокат Сокуренко Є.С. виклав заперечення на ухвали суду першої інстанції від 14 листопада 2022 року про заміну неналежного відповідача ОСОБА_4 на належного ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» і залучення ОСОБА_2 до участі у справі в якості співвідповідача, виключення його із складу третіх осіб, а також на ухвалу суду першої інстанції від 14 листопада 2022 року про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 .
Представник ОСОБА_1 - адвокат Кобилецький В.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що спірний автомобіль вибув із володіння позивачки як співвласника не з її волі іншим шляхом. Тому вважає, що позов підлягає задоволенню, у зв`язку з чим просить задовольнити його апеляційну скаргу.
Також відзив на апеляційну скаргу подав представник ОСОБА_3 - адвокат Гурін Ю.М., в якому вказує, що у справі не встановлено, що ОСОБА_3 всупереч закону придбав у АТ КБ «Приватбанк» оспорюваний автомобіль, тому просить рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову. Також просить скасувати захід забезпечення позову.
12 червня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Кобилецький В.В. про стягнення судових витрат, в якій він просить стягнути з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 267 грн 60 коп. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 23 200 грн                       00 коп.
В день судового засідання 13 червня 2024 року представник АТ «КБ «Приватбанк» - адвокат Сокуренко Є.С. подав заперечення на заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Кобилецького В.В. про стягнення судових витрат та просить відмовити у її задоволенні.
Крім того, в судовому засіданні 13 червня 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Гурін Ю.М. подав процесуальну заяву, в якій погоджується із доводами апеляційної скарги АТ «КБ «Приватбанк», просить її задовольнити, а також скасувати вжиті судом заходи забезпечення позову. 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційних скарг, враховуючи обставини, викладені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Кобилецького В.В. підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга представника АТ «КБ «Приватбанк» - адвоката Сокуренка Є.С. - задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 , 07 травня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 289.
16 вересня 2009 року, тобто під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_5 на підставі біржової угоди № АК 003184 придбав автомобіль марки «NISSAN ALMERA», номер кузова НОМЕР_2 , 2005 року випуску, транзитний номерний знак НОМЕР_5 .
Вказаний автомобіль «NISSAN ALMERA», д.н.з НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_5 , як за титульним власником,       ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (а.с.127 ,т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що зроблено актовий запис № 440, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 , виданого повторно                 20 листопада 2018 року Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
16 листопада 2018 року між ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» (далі - комісіонер) та ОСОБА_5 (далі - комітент) було укладено договір комісії № 6040, відповідно до умов якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу «NISSAN ALMERA», номер кузова НОМЕР_2 , 2005 року випуску, коричневого кольору, що зареєстрований за власником на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 17 вересня 2009 року, за ціною, не нижче узгодженої сторонами, а саме 100 000 грн 00 коп. (а.с.131, т.1).
Зі змісту цього договору комісії від 16 листопада 2018 року №6040 видно, що від імені та в інтересах комітента ОСОБА_5 діяла особа ОСОБА_8 на підставі довіреності ННМ 649602 від 12 листопада 2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копач Ю.О., що також підтверджується даними Єдиного реєстру нотаріусів на сайті Міністерства юстиції України, який перебуває в публічному доступі. 
Того ж дня, тобто 16 листопада 2018 року, між ТОВ «Логістик-Транс Сервіс», що є комісіонером та діє на підставі договору комісії від 16 листопада 2018 року № 6040 (далі - продавець) та ОСОБА_2 (далі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6040, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб «NISSAN ALMERA», номер кузова НОМЕР_2 , 2005 року випуску, коричневого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований за власником транспортного засобу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 17 вересня 2009 року, а покупець зобов`язується сплатити продавцю ціну транспортного засобу у розмірі, визначеному сторонами у п. 3.1 договору, а саме 100 000 грн 00 коп. (а.с. 129, т.1).
У подальшому, 03 грудня 2018 року між АТ «КБ «Приватбанк» (далі - лізингодавець) та ОСОБА_3 (далі - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу,                посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В., предметом якого є транспортний засіб «NISSAN ALMERA», номер кузова НОМЕР_2 , 2005 року випуску, вартістю 131 560 грн 00 коп. (а.с.26 - 28, т.2).
Згідно листа Регіонального сервісного центру в місті Києві від 13 грудня 2018 року станом на 12 грудня 2018 року автомобіль «NISSAN ALMERA», номер кузова НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 був зареєстрований за АТ «КБ «Приватбанк»                          (а.с.10-зворот, т.1).
04 квітня 2022 року між АТ «КБ «Приватбанк» (далі - продавець) та ОСОБА_3 (далі - покупець) укладено договір купівлі-продажу предмету лізингу, а саме транспортного засобу «NISSAN ALMERA», номер кузова НОМЕР_2 , 2005 року випуску, складено акти звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу            (а.с.32, 35, т.2).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу №6040 від 16 листопада 2018 року, суд першої інстанції виходив із того, що цей договір суперечить вимогам закону, оскільки спірний автомобіль придбаний ОСОБА_5 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , а відтак цей автомобіль є їх спільним сумісним майном. Водночас оспорюваний договір купівлі-продажу від 16 листопада 2018 року був укладений без обов`язкової згоди ОСОБА_1 , що є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до ч.4 ст.369, ст. 215 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про витребування  автомобіля від АТ КБ «Приватбанк» на свою користь, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано доказів того, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті чоловіка та прийняла спадщину, а тому витребування спірного майна на її користь є передчасним.
Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від                     04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Як визначено у ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Оскільки автомобіль «NISSAN ALMERA», д.н.з. НОМЕР_1 (номер кузова НОМЕР_2 ), придбаний ОСОБА_5 на підставі біржової угоди                    № АК003184 від 16 вересня 2009 року, тобто, під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , той цей автомобіль був їх спільним сумісним майном.
Згідно з положеннями ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Тобто, у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності, письмова згода другого з подружжя має бути посвідчена нотаріально.
Як визначено у ч.4 ст.369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Отже, відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору купівлі-продажу позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і, відповідно до ч.4 ст.369, ст.215 ЦК України, надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження                       №14-325цс18).
У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналіз вказаних вище вимог закону та висновків Великої Палати Верховного Суду свідчить про те, що на підставі ст.65 СК України ч.4 ст.369, ст.215 ЦК України, можна визнати лише оспорюваний правочин, який укладений правоздатною особою, однак без отримання письмової нотаріально-посвідченої згоди усіх співвласників.
Так, ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У ст.204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч.4 ст.24 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
У п.6 ч.1 ст.248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.
Тобто, внаслідок смерті фізичної особи її цивільні права та обов`язки припиняються, а тому припиняється дія довіреності, яка була видана нею.
За вчинення правочину з порушенням норм чинного законодавства передбачено настання відповідних наслідків, зокрема визнання вчиненого правочину недійсним.
Такий правовий висновок щодо застосування п.6 ч.1 ст.248 ЦК України викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 520/5242/18 (провадження № 61-15098св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 206/1526/19 (провадження № 61-16480ск19) та від 24 листопада 2020 року у справі № 201/5916/18 (провадження № 61-6054ск20).
Як встановлено вище, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому цього ж дня його цивільна правоздатність припинилась згідно з ч.4 ст.24 ЦК України.
Тобто, ОСОБА_5 не міг 12 листопада 2018 року видати довіреність ННМ 649602 на ім`я ОСОБА_8 .
Враховуючи, що довіреність ННМ 649602 від 12 листопада 2018 року посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копач Ю.О., то вказана обставина свідчить про те, що така довіреність видана на ім`я ОСОБА_8 в порядку передоручення. 
Тим не менше, у даному випадку всі дії, які були вчинені представником          ОСОБА_5 - ОСОБА_8 на підставі довіреності ННМ 649602 від 12 листопада 2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу        Копач Ю.О., не можуть бути визнані такими, що укладені в інтересах та від імені      ОСОБА_5 , оскільки представництво його інтересів по усіх видах довіреностей припинилося 11 листопада 2018 року на підставі п.6 ч.1 ст.248 ЦК України у зв`язку зі смертю.
Враховуючи викладене, у представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 не було необхідного обсягу повноважень для укладення 16 листопада 2018 року з ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» договору комісії від 16 листопада 2018 року № 6040 від імені та в інтересах ОСОБА_5 .
Ці обставини свідчать також про те, що у ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» не було повноважень на укладення 16 листопада 2018 року договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6040, за яким ОСОБА_2 набув право власності на автомобіль «NISSAN ALMERA», д.н.з. НОМЕР_3 , так як станом на 16 листопада 2018 року припинилась цивільна правоздатність власника цього автомобіля ОСОБА_5 та, відповідно, у ОСОБА_8 не було повноважень для укладення 16 листопада 2018 року з ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» договору комісії № 6040 від імені та в інтересах ОСОБА_5 
Близького за змістом висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 463/3887/19 (провадження № 61-13155св22).
Таким чиним у ТОВ «Логістик-Транс Сервіс» не було повноважень продавця на укладення 16 листопада 2018 року договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6040  в інтересах власника транспортного засобу - ОСОБА_5 .
Відтак цей договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6040 від 16 листопада 2018 року не може бути визнаний недійсним на підставі ст.65 СК України ч.4 ст.369, ст. 215 ЦК України, оскільки ці норми матеріального права підлягають застосуванню лише в тому випадку, якщо оспорюваний договір укладений правоздатною особою без отримання письмової нотаріально-посвідченої згоди усіх співвласників. 
Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, на вказані вище вимоги закону, правові висновки Верховного Суду та фактичні обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу №6040 від 16 листопада 2018 року на підставі ст.65 СК України, ст.215, ч.4 ст.369 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню.
Вирішуючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , АТ КБ «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним та витребування майна, колегія суддів вважає, що даний позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Частиною 1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Так, у позові ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу №6040 від 16 листопада 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 , який діяв від імені     ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , за яким відчужено автомобіль «NISSAN ALMERA», д.н.з. НОМЕР_1 , а також витребувати від АТ КБ «Приватбанк» на її користь цей автомобіль.
Відповідно до ч.2 ст.202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін              (ч.4 ст.202 ЦК України).
У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору.
Предметом спору у даній справі є, зокрема, визнання недійсним договору купівлі-продажу №6040 від 16 листопада 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 . 
Тобто, відповідачем у даному спорі мав бути ОСОБА_5 , як сторона цього правочину та титульний власник об`єкта продажу (див. постанову Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 760/14371/18 (провадження № 61-14130св23).
В той же час ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та його цивільна правоздатність припинися згідно з ч.4 ст.24 ЦК України до подання ОСОБА_1 даного позову й відкриття провадження у справі. 
Спірні правовідносини є матеріальними та за загальним правилом допускають як матеріальне так і процесуальне правонаступництво.  
Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Як визначено у ч.ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Матеріли справи не містить даних про те чи відкривалася спадщина до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 . Якщо так, то на якій правовій підставі відбувалось спадкування (за законом чи за заповітом). Скільки спадкоємців прийняло спадщину. Хто та в якій частині набув право власності на автомобіль марки «NISSAN ALMERA», д.н.з. НОМЕР_1 .
Не надано таких доказів і позивачкою ОСОБА_1 в ході розгляду справи.  
Ці обставини унеможливлюють визначення належного кола відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 про визнання недійним договору купівлі-продажу №6040 від                   16 листопада 2018 року. 
Частиною 1 ст.48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Згідно з ч.ч.1,3,4 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі                     № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч.1 та ч.2 ст.11 ЦПК України 2004 року). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 ч.2 ст.119 ЦПК України 2004 року). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч.2 ст.30 ЦПК України 2004 року). Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч.1 ст.33 ЦПК України 2004 року).
Аналогічні положення передбачені у чинному ЦПК України.
Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
У зв`язку з наведеним, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійним договору купівлі-продажу №6040 від 16 листопада 2018 року слід відмовити у  зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів (див. постанови Верховного Суду в постановах від 20 січня 2021 року у справі № 761/42510/17 та від 07 липня 2021 року у справі № 206/4551/19).
Також не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування автомобіля «NISSAN ALMERA», д.н.з. НОМЕР_1 , із володіння АТ КБ «Приватбанк», виходячи з такого.  
Згідно з ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).
У відповідності до вимог ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їх волі іншим шляхом.
Таким чином за змістом вищенаведених норм матеріального права позов про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути пред`явлений власником майна.
Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що спірний й автомобіль «NISSAN ALMERA», д.н.з. НОМЕР_1 , був спільною сумісною власністю подружжя її та ОСОБА_5 (тобто, по 1/2 ідеальній частці кожному).
Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, то після його смерті відкрилась спадщина, а до спадкової маси, за змістом позову, безумовно належить 1/2 частка автомобіля «NISSAN ALMERA», д.н.з. НОМЕР_1 .
Як зазначалося вище, матеріли справи не містять доказів про відкриття спадщини до  майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 , а також про коло його спадкоємців, які прийняли спадщину. Зокрема, позивачкою ОСОБА_1 не надано доказів, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті чоловіка. 
Тому її позовні вимоги про витребування майна не можуть бути вирішені в межах даного позовного провадження.
Крім того, з 04 квітня 2022 року на підставі договору купівлі-продажу предмету лізингу, власником автомобіля «NISSAN ALMERA», д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_3 , який є третьою особою у справі, а не відповідачем і до нього ОСОБА_1 не заявлено позовних вимог про витребування цього автомобіля в порядку ст. 388 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні цих вимог у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів (див. постанови Верховного Суду в постановах від 20 січня 2021 року у справі № 761/42510/17 та від 07 липня 2021 року у справі № 206/4551/19).
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам           ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та судом допущено порушення норм процесуального права, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові, з наведених вище підстав.  
Тому апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Кобилецького В.В. підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга представника АТ «КБ «Приватбанк» - адвоката Сокуренка Євгена Сергійовича - задоволенню.
Що стосується клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Гуріна Ю.М. у відзиві на апеляційну скаргу та у заяві від 13 червня 2024 року, про скасування вжитих судом заходів забезпечення позову, то воно не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до положень ч.ч.1, 4, 9 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Суд може скасувати забезпечення позову у зв`язку зі зміною умов, що існували на момент постановлення ухвали про забезпечення позову.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 18 січня 2021 року про виправлення описки, заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Кобилецького В.В. задоволено частково.
Накладено арешт на транспортний засіб марки «Nissan Almera», номер кузова НОМЕР_2 (а.с.83-85, 95-97, т.1).
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
У параграфі 2 ЦПК України встановлена інстанційна юрисдикція судів під час розгляду цивільних справ.
Так, згідно з ч.ч.1-3 ст.23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.
Справи щодо оскарження рішень третейських судів, оспорювання рішень міжнародних комерційних арбітражів, про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів розглядаються апеляційними судами як судами першої інстанції за місцем розгляду справи третейським судом (за місцезнаходженням арбітражу).
Справи щодо визнання та надання дозволу на виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу розглядаються: 1) якщо місце арбітражу знаходиться на території України - апеляційними загальними судами за місцезнаходженням арбітражу; 2) якщо місце арбітражу знаходиться поза межами України - апеляційним загальним судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ.
Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.24 ЦПК України апеляційні суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду).
Системний аналіз вказаних вище процесуальних норм вказує на те, що право на вирішення заяви про скасування заходів забезпечення позову не відноситься до виключних повноважень апеляційного суду як суду першої інстанції.
У даній справі Київський апеляційний суд, скасовуючи рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 , діяв не як суд першої інстанції, а як суд апеляційної інстанції в межах повноважень, передбачених ст.374 ЦПК України.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги цивільного процесуального закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що вирішення заяви про скасування заходів забезпечення позову у даному випадку не відноситься до виключних повноважень апеляційного суду як суду першої інстанції, а тому правові підстави для вирішення заяви по суті у апеляційного суду відсутні.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат      (ч.13 ст.141 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Оскільки колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_10 , то згідно з приписами         ст.141 ЦПК України відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів на її користь понесених судових витрат як по сплаті судового збору, так і витрат на професійну правничу допомогу адвоката. 
В той же час за подання та розгляд апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» сплатило  судовий збір у розмірі 1 152 грн 60 коп. Оскільки колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу представника АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Сокуренка Є.С., скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 , то понесені АТ КБ «Приватбанк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 152 грн 60 коп. слід стягнути із  ОСОБА_1 на користь банку.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,  
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кобилецького Вячеслава Вікторовича задовольнити частково.
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Сокуренка Євгена Сергійовича задовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У позові ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик-Транс Сервіс», акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним та витребування майна - відмовити.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 1 152 грн 60 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 25 червня 2024 року. 
 
Головуючий

Судді: