П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 571/2091/23
Провадження № 22-ц/4815/838/24

Головуючий у Рокитнівському районному суді 
Рівненської області: суддя Комзюк А.Ф.
Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено 
26 квітня 2024 року в смт. Рокитне 
Сарненського району Рівненської області 
(фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Універсал Банк" на заочне рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в :
       У листопаді 2023 року Акціонерне товариство "Універсал Банк" (далі – АТ "Універсал Банк" або банк) пред`явило до ОСОБА_1 позов про стягнення 103 906,56 гривень заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, банк покликався на укладений між сторонами 20 грудня 2017 року кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 60 000 гривень на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що позичальник порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом 10 вересня 2023 року складалась з 103 906,56 гривень за тілом кредиту.
       Заочним рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2024 року позов задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "Універсал Банк" заборгованість за договором про надання банківських послуг Monobank №б/н від 20 грудня 2017 року у розмірі 60 000 гривень та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1549,74 гривень.
       В іншій частині позовних вимог відмовлено.
       При ухваленні судового рішення суд першої інстанції виходив із того, що на підставі укладеного договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 60 000 у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка НОМЕР_1 . Натомість доказів на підтвердження збільшення кредитного ліміту до 103 906,56  гривень суду позивачем надано не було. 
       На рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права.
       На обґрунтування апеляційної скарги зазначалося, що судом попередньої інстанції не було досліджено механізму отримання банківських послуг проекту "Monobank", а також процедуру ознайомлення споживача з Умовами, правилами обслуговування, Тарифами, Таблицею розрахунку вартості кредиту, Паспортом споживчого кредиту. Отже, суд дійшов хибних висновків про неузгодження між контрагентами кредитного договору всіх його істотних умов, на підставі та порядку який нараховано заявлену до стягнення заборгованість. Банк зважав на те, що Умови і правила, крім тих, які надавались та були отримані відповідачем у мобільному додатку, перебувають в загальному доступі, розміщені на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору із визначенням порядку та умов кредитування, прав і обов`язків сторін, всю іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Підписуючи Анкету-заяву, клієнт погодився, що Анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають Договір про надання банківських послуг. Також позичальник підтвердив, що він ознайомлений з вказаними елементами кредитного договору. Враховуючи, що у ОСОБА_1 прострочення зобов`язання із сплати щомісячного мінімального платежу за договором сягнуло понад 90 днів, на підставі положення п.п.5.16 п.5 Розділу II Умов відбулось істотне порушення клієнтом зобов`язань, а вся заборгованість за кредитом стала простроченою. Крім того, банк стверджував, що кредитний договір підписувався позичальником в порядку Закону України "Про електронну комерцію", тобто є електронним договором. 
       З викладених підстав банк просив скасувати заочне рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити, а в іншій частині рішення залишити без змін.
       Відзиву на апеляційну скаргу надано не було, хоча про таке право роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 13 червня 2024 року. 
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
       Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Отже, апеляційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість рішення в частині, яка заявником не оскаржується.
       Як з`ясовано судом, 20 грудня 2017 року між АТ "Універсал Банк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви до договору про надання банківських послуг (а.с.10).
       Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору та положень ст.ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому станом на 10 вересня 2023 року існувала заборгованість, яка складалась з 103 906,56 гривень за тілом кредиту.
       На переконання позивача, факт узгодження умов договору підтверджується положеннями анкети-заяви разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту, які у сукупності складають договір про надання банківських послуг. Тому, підписавши анкету-заяву, ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку зазначених документів, що складають договір, та зобов`язується виконувати його умови.
       Між тим, відповідно до виписки банку та довідки банку про встановлення кредитного ліміту його розмір складав лише 60 000 гривень (а.с.154-175, 177).
       Як правильно зауважив суд попередньої інстанції, доказів на підтвердження того, що за даним кредитним договором кредитний ліміт збільшувався до 103 906,56  гривень позивач не надав, а матеріали справи їх не містять.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із ОСОБА_1 на користь банку 60 000 гривень заборгованості.
       Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
       Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
       Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).
       Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
       Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
       Між тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розумів, ознайомився та погодився з рештою складових кредитного договору, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у визначених банком розмірах і порядках нарахування.
       У наявній в матеріалах справи анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 20 грудня 2017 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні інші істотні умови договору, на підставі яких нарахована заборгованість. 
       Отже, сама по собі підписана анкета-заява до договору про надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для повного задоволення позову.
       Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
       При цьому колегія суддів відхиляє твердження заявника з того приводу, що між сторонами укладено електронний кредитний договір, позаяк анкета-заява до договору про надання банківських послуг власноручно підписувалась представником банку та ОСОБА_1 .
       Частиною дванадцятою ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
       Правовою нормою, до якої відсилає попередня - ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" - визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
       Отже, кредитний договір між сторонами укладався шляхом підписання анкети-заяви в письмовій формі, а тому він не є електронним договором в розумінні Закону України "Про електронну комерцію" і Цивільного кодексу України.
       Відсутність позову про визнання кредитного договору неукладеного як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       Тому при розв`язанні спірних правовідносин правильним є застосування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), які в т.ч. висловлені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі, зокрема, щодо належності та допустимості анкети-заяви, в якій не міститься інформації про будь-які узгодження між сторонами умов кредитного договору, витягів з тарифів, умов і правил надання банківських послуг, а також особливостей, за відповідних обставин, укладення договору приєднання в порядку ст.634 ЦПК України та необхідності врахування принципу захисту прав споживачів фінансових послуг. 
       Банк також зважає на те, що підписання позичальником паспорта споживчого кредиту свідчить про дотримання письмової форми договору про споживче кредитування. 
       Однак такі твердження колегією суддів до уваги не беруться, адже вони суперечать висловленій з цього приводу правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, що викладена в постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20.
       Так, у вказаній справі Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.
       Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. 
       Тому ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
       При цьому апеляційний суд ураховує, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
       На цей час сформована Великою Палатою Верховного Суду та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду єдина правозастосовча практика щодо правильного застосування норм права за порушених банком питань. 
       Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що вказаній судовій практиці суперечить. 
       Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги і положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Окрім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32). 
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
       Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
       Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
       Судовий збір, що понесений заявником при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
       Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Універсал Банк" залишити без задоволення, а заочне рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2024 року – без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
       Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич
       
Судді:                         С.О. Гордійчук
                                                                               
                                                                       Н.М. Ковальчук