ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/118/23  Номер провадження 22-ц/814/1820/24	Головуючий у 1-й інстанції Должко С.Р.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 серпня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.,
суддів: Дорош А.І., Триголова В.М.,
секретар: Андрейко Я.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" адвоката Істамової Ірини Володимирівни
на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 03 січня 2024 року, ухвалене суддею Должко С.Р.
по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Національний банк України про визнання неправомірними дій банку щодо списання коштів по неіснуючому кредитному договору,

В С Т А Н О В И В:
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати дії акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" по списанню пенсійних коштів по інвалідності з рахунку НОМЕР_1 , картки 5168757411325946 громадянина ОСОБА_1 незаконними та визнати анкету - заяву до договору банку АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 нікчемною.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач окрім картки за номером НОМЕР_2 , на яку зараховувались пенсійні виплати по інвалідності, має кредитну картку за номером НОМЕР_3 , тип картки «Універсальна».
Зазначав, що в період з 09 листопада по грудень 2022 року без жодних повідомлень та письмової згоди позивача з картки «Для виплат», представниками банку АТ КБ «ПриватБанк» списано кошти в розмірі 3043,97 грн.
Посилаючись на неправомірність дій представників банку, що порушують його конституційні права просив позовну заяву задовольнити.
Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 03 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання неправомірними дій банку щодо списання коштів по неіснуючому кредитному договору задоволено частково.
Визнано дії акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» по списанню пенсійних коштів по інвалідності з рахунку НОМЕР_1 , картки НОМЕР_2 громадянина ОСОБА_1 незаконними.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивоване доведеністю позовних вимог в частині визнання дій банку по списанню коштів незаконними.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку в частині задоволених вимог оскаржила представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Істамова І.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду у відповідній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 29.01.2020 року позивач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву клієнта-фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, чим засвідчив, що підписання цього документа на підставі ст. 634 ЦК України він приєднується до Умов та правил надання банківських послуг, а також зобов`язався виконувати умови договору.
Зазначено, що сторони погодили умови та порядок повернення кредитних коштів в тому числі шляхом надання банку права здійснювати списання грошей у валюті кредитного ліміту з усіх рахунків клієнта, відкритих у банку на погашення заборгованості за кредитною карткою.
У відзиві представник позивача ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 , посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції, просять в задоволенні апеляційної скарги банку відмовити, а рішення районного суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 являється клієнтом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", має банківську картку за номером НОМЕР_2 , на яку зараховувались страхові пенсійні виплати по інвалідності протягом 2022 року, номер рахунку 26200675630318.
29 січня 2020 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та отримав кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_3 . 
В період з 09 листопада включно по грудень 2022 року з карти № НОМЕР_2 АТ КБ «ПриватБанк» було списано кошти в розмірі 3043,97 грн. 
ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» для з?ясування обставин щодо списання коштів з його картки для виплат по інвалідності, на що оператори банку надали пояснення, що списані кошти з картки НОМЕР_2 є не чим іншим, як погашення заборгованості по кредиту по карті Універсальна № 4149439042918940.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Як передбачено ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною 1статті 55 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Договір банківського рахунку укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами (ч. 1 ст. 1067 ЦК України).
Згідно з статтею 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Порядок зарахування коштів на розрахунковий рахунок регулюють Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (надалі - Закон) та Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22 (надалі — Інструкція).
Так, пунктом 1.38 статті 1 Закону визначено, що договірне списання – це списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку;
Відповідно до пункту 26.1 статті 26 Закону платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.
Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо) (пункт 26.2 статті 26 Закону).
Договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.
Згідно з пунктом 1.7 Інструкції кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції).
Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: - умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; - номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; - найменування отримувача; - номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; - перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції).
Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції).
У заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 29.01.2020 сторони погодили, якщо у клієнта повністю використаний кредитний ліміт та/або в разі виникнення у клієнта прострочених зобовязань за договором, доручення клієнта про договірне списання за рахунок кредитного ліміту не застосовується, - крім погашення процентів в порядку та на умовах визначених абзацом другим п. 2.1.1.3.1, погашення кредиту та процентів здійснюється шляхом внесення Клієнтом коштів у готівковій або безготівковій формі і розмірі мінімального обовязкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну карту, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту. При цьому, якщо до 25 числа (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, клієнт самостійно не здійснить платіж в готівковій або безготівковій формі у розмірі Мінімального платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, клієнт доручає банку при настанні термінів платежів здійснювати списання грошей у валюті кредитного ліміту з усіх рахунків клієнта відкритих в банку, та рахунків, що будуть відкриті клієнтом банку в майбутньому, в розмірі заборгованості, яка підлягає сплаті банку за цим договором (здійснювати договірне списання).
Розмір мінімального обов`язкового платежу визначено сторонами у паспорті споживчого кредиту, який становить 5 % від заборгованості, але не менше 100 грн. щомісячно та 10 % від заборгованості, але не менше 100 грн. щомісячно – у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення. 
З виписки по рахунку № НОМЕР_2 вбачається, що банком було здійснено неодноразове автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_4 , а саме: 09.11.2022 у розмірі 1467,16 грн., 11.11.2022 у сумі 75,32 грн., 13.11.2022 у розмірі 31,32 грн., 08.12.2022 у сумі 1467,49 грн. 
Проте, АТ КБ «ПриватБанк» списуючи вказані суми не надав суду першої та апеляційної інстанції розрахунок заборгованості за кредитним договором за вказаний період, з якого б вбачалося, що грошові кошти у вказаному розмірі становлять мінімальний платіж, який зобов`язаний був сплатити ОСОБА_1 за кредитним договором, що унеможливлює суд переконатися у законності вказаних дій банку. 
Окрім того, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю та отримує пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за віком, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.
Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 46 Конституцією України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Конституційний Суд України у своєму рішенні № 25рп/2009 від 7 жовтня 2009 року зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел та забезпечується статтями 7, 22, 46, 58, 68 Конституції України. А саме, кожний громадянин має право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення і всі застраховані особи є рівноправними щодо отримання пенсійних виплат. Конституційні права і свободи громадянина України гарантуються і не можуть бути скасовані.
Статтею 1 протоколу № 1 Конвенції прав людини та основоположних свобод передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і Стратіс Андреадіс проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59).
Європейським судом з прав людини напрацьована практика за якою пенсія включається в поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». 
Таким чином, право ОСОБА_1 щодо вільного володіння належним йому майном є порушеним, оскільки банком не доведено, що списання вказаних сум з пенсійних виплат позивача та їх періодичність (09.11.2022, 11.11.2022, 13.11.2022, 08.12.2022) відповідає умовам кредитного договору та погоджено з ОСОБА_1 .
Враховуючи вищевказані обставини справи та вимоги законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконними дій банку щодо списання пенсійних коштів по інвалідності в рахунок погашення заборгованості є обґрунтованими.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" адвоката Істамової Ірини Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 03 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                         О. Ю. Кузнєцова

Судді: А. І. Дорош

В. М. Триголов