ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
04 липня 2024 року 
м. Київ 
 
справа № 405/5221/23  
провадження № 61-3476св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Державна казначейська служба України, Кіровоградська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області, 
 
розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 грудня 2023 року у складі судді Шевченко І. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Чельник О. І., Єгорової С. М., Карпенка О. Л., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Кіровоградської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2023 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Кіровоградської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (далі - ГУНП в Кіровоградській області) про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. 
 
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що Кіровоградська обласна прокуратура і ГУНП в Кіровоградській області з метою штучного створення показників діяльності у сфері захисту економіки сфальсифікували щодо нього кримінальне провадження. Так, 07 червня 2019 року за матеріалами правоохоронних органів до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) були внесенні відомості про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Під час огляду місця події слідчий СВ Маловисківського ВП ГУНП в Кіровоградській області Каплунов Д. В. вилучив автомобіль КРАЗ, накладні на внутрішнє переміщення металолому, товарно-транспортну накладну та дозвіл на виїзд, на які арешт слідчим суддею не накладався. 
 
У подальшому т. в. о. начальника СВ Маловисківського ВП ГУНП в Кіровоградській області Разілевич С. М. призначив групу слідчих, до складу якої, окрім останнього, також увійшли Каплунов Д. В. , Бузько Д. В. , Яловенко Т. О. 
 
30 грудня 2019 року слідчий СВ Маловисківського ВП ГУНП в Кіровоградській області Каплунов Д. В. повідомив йому про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. 
 
19 лютого 2020 року начальник СВ Маловисківського ВП ГУНП в Кіровоградській області Ткаченко Ю. П. подав керівнику Знам`янської місцевої прокуратури клопотання про продовження строку досудового розслідування до трьох місяців, яке 25 лютого 2020 року задоволено. Проте слідчий Ткаченко Ю. П. не включався до групи слідчих, тому клопотання особи, яка не має повноважень слідчого у кримінальному провадженні, не тягне за собою правових наслідків, постанова керівника місцевої прокуратури від 25 лютого 2020 року про продовження строку досудового розслідування є незаконною, а строк досудового розслідування не є продовженим. 
 
24 березня 2020 року начальник СВ Маловисківського ВП ГУНП в Кіровоградській області Ткаченко Ю. П. звернувся до Маловисківського районного суду Кіровоградської області з клопотанням про продовження строку досудового розслідування до п`яти місяців. Постановою начальника СУ ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_16. до складу слідчої групи у кримінальному провадженні включено старших слідчих СУ ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Проте ОСОБА_16 не є керівником відповідного слідчого підрозділу, тому постанова є незаконною, а дії вказаної посадової особи свідчать про втручання у процесуальну діяльність слідчих з метою контролю за сфальсифікованим кримінальним провадженням. 
 
28 травня 2020 року т. в. о. начальника СВ Маловисківського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_10 повідомив йому про зміну раніше повідомленої підозри і нову підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 КК України. Проте слідчий ОСОБА_10 не включений до групи слідчих, тому процесуальні рішення особи, яка не має повноважень слідчого у кримінальному провадженні, не тягнуть за собою юридичних наслідків і повідомлення про зміну підозри є незаконним. 
 
Цього ж дня, 28 травня 2020 року, т. в. о. начальника СВ Маловисківського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_10 склав щодо нього обвинувальний акт про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 КК України, згідно з яким він обвинувачувався у заволодінні чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем. 
 
17 травня 2023 року прокурор склав новий обвинувальний акт, яким змінив йому обвинувачення з перекваліфікацією діяння на кримінальне правопорушення, передбачене статтею 356 КК України. 
 
Новомиргородський районний суд Кіровоградської області ухвалою від 22 червня   2023 року закрив кримінальне провадження про його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України, у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення на підставі пункту 7 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України). 
 
Вважає, що повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 191 КК України та частиною другою статті 191 КК України, і пред`явлення обвинувачення про вчинення цих кримінальних правопорушень, є незаконними. Зміна обвинувачення фактично є відмовою прокурора від підтримання обвинувачення із закриттям кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 КК України. Приховання факту відсутності складу кримінального правопорушення прокурором через зміну обвинувачення на статтю приватного обвинувачення не може бути формальною підставою для відмови у реалізації ним права на відшкодування шкоди. Відмова потерпілого від обвинувачення є реабілітуючою підставою для закриття кримінального провадження. 
 
У результаті незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування і прокуратури з фальсифікації кримінального провадження він 42 місяці був обмежений у правах, переживав у зв`язку з обвинуваченням у злочині, якого не вчиняв, відчував приниження через незаконне обмеження його прав, що завдало моральної втрати, призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на свою користь 500 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 250 000,00 грн у рахунок компенсації майнової шкоди, а саме витрат, понесених ним у зв`язку з наданням правничої допомоги у кримінальному провадженні. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Ленінський районний суд міста Кіровограда рішенням від 13 грудня 2023 року відмовив у задоволенні позову. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що  ОСОБА_1 не піддавався незаконному засудженню, притягненню до кримінальної відповідальності, застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню тощо. Під час кримінального переслідування в судовому засіданні прокурор з об`єктивних причин змінив обвинувальний акт за обвинуваченням позивача з частини другої статті 191 КК України на статтю 356 КК України і в подальшому суд закрив кримінальне провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. Дії посадових осіб органу досудового слідства, прокуратури та суду протиправними у встановленому законом порядку не визнавалися. 
 
При цьому, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації, а закриття кримінального провадження у зв`язку відмовою потерпілого від обвинувачення не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила діяння, а тому не є підставою для відшкодування шкоди відповідно до Закону України від 01 грудня       1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР). 
 
Отже, позивач не довів підстав, передбачених статтею 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Законом № 266/94-ВР, для відшкодування моральної та матеріальної шкоди, не надав доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового розслідування і прокуратури та зазначеними негативними наслідками для нього. 
 
Кропивницький апеляційний суд постановою від 13 лютого 2024 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 грудня 2023 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 відбулося з нереабілітуючих підстав, а тому у нього відсутнє право на отримання відшкодування шкоди згідно із Законом № 266/94-ВР. Суди не встановили незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У березні 2024 року     ОСОБА_1 , через представника  ОСОБА_2 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 грудня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 лютого 2024 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України     (далі - ЦПК України), заявник вказав, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року та у постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 727/7635/21. 
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_1  мотивував тим, що повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою та третьою статті 191 КК України, і пред`явлення обвинувачення про вчинення цих кримінальних правопорушень, є незаконними. 
 
Приховання прокурором факту відсутності складу кримінального правопорушення через зміну обвинувачення на статтю приватного обвинувачення не може бути формальною підставою для відмови у реалізації ним права на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Водночас відмова потерпілого від обвинувачення є реабілітуючою підставою для закриття кримінального провадження. 
 
Прийнявши під час розгляду кримінального провадження зміни до обвинувачення, суд фактично підтвердив незаконність повідомленої йому підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та третьою статті 191 КК України. 
 
Відмова прокурора від обвинувачення з мотивів відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б доводили вину позивача у вчиненні кримінального правопорушення, за своєю юридичною суттю є тотожною закриттю кримінального провадження за пунктом 3 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, а отже, є незаконним переслідуванням та передбачає виникнення в особи права на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених Законом № 266/94-ВР. 
 
Права потерпілого тотожні правам прокурора у справах приватного обвинувачення, тому відмова потерпілого від обвинувачення є повною реабілітацією особи. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У березні 2024 року ГУНП в Кіровоградській області, а у квітні 2024 року Кіровоградська обласна прокуратура та Державна казначейська служба України подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 21 березня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Ленінського районного суду міста Кіровограда. 
 
10 квітня 2024 року справа № 405/5221/23 надійшла до Верховного Суду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
07 червня 2019 року за матеріалами правоохоронних органів до ЄРДР внесено відомості за № 12019120190000407 про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України. 
 
30 грудня 2019 року слідчий СВ Маловисківського ВП ГУНП в Кіровоградській області Каплунов Д. В. повідомив ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України (а. с. 26-30). 
 
28 травня 2020 року т. в. о. начальника СВ Маловисківського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_1 про зміну раніше повідомленої підозри і нову підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 КК України, та цього ж дня склав обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 КК України, а саме у заволодінні чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем (а. с. 31-35). 
 
В обвинувальному акті зазначено, що з 01 березня 2018 року ОСОБА_1 працював на посаді виконуючого обов`язки заступника директора шахти із забезпечення виробництва та режиму Смолінської шахти «СхідГЗК», що підтверджується наказом Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» від 01 березня 2018 року № 1407/к. 07 березня 2019 року за вказівкою ОСОБА_14 було завантажено до автомобіля КрАЗ під керуванням ОСОБА_15 , який виїхав за межі контрольно-пропускного пункту і був затриманий працівниками поліції, 10 850 кг металобрухту. Таким чином, ОСОБА_1 обвинувачується у заволодінні майном державного підприємства вартістю 48 825,00 грн (а. с. 23-25). 
 
17 травня 2023 року прокурор склав новий обвинувальний акт, яким змінив обвинувачення ОСОБА_1 на статтю 356 (самоправство) КК України (а. с. 20-22). 
 
У судовому засіданні 22 червня 2023 року у кримінальній справі № 392/654/20 Державне підприємство «СхідГЗК», посилаючись на відсутність будь-яких претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого, відмовилося від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення і Новомиргородський районний суд Кіровоградської області ухвалою від 22 червня 2023 року закрив кримінальне провадження № 12019120190000407 щодо обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України, у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення на підставі пункту 7 частини першої статті 284 КПК України. Обвинувачений ОСОБА_1 та його захисник Усатенко Ю. Ю. погодилися з клопотанням представника потерпілого та просили закрити кримінальне провадження. Вказане судове рішення не оскаржувалося в апеляційному порядку (а. с. 5, 6). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
 
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. 
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. 
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. 
 
Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). 
 
Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 266/94-ВР. 
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. 
 
У частині другій статті 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. 
 
Відповідно до пунктів 4 і 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. 
 
У статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
 
Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 
 
- постановлення виправдувального вироку суду; 
 
- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 
 
- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 
 
- закриття справи про адміністративне правопорушення. 
 
Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону № 266/94-ВР, є вичерпним. 
 
У справі, яка переглядається, кримінальне провадження щодо  ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України, закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. 
 
Під закриттям кримінального провадження розуміють таке закінчення досудового розслідування, яке здійснюється за наявності обставин, які виключають подальше провадження, або підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності. Із закриттям кримінального провадження процесуальна діяльність щодо особи повністю закінчується, подальший рух провадження виключається, поки постанова про закриття провадження не скасована у встановленому законом порядку. Обґрунтоване закриття кримінального провадження - це необхідний і законний результат досудового розслідування. 
 
У статті 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження, які, у свою чергу, класифікуються за декількома критеріями: реабілітуючими та нереабілітуючими. 
 
Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. 
 
До реабілітуючих підстав належать: 
1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення (пункт 1 частини першої статті 284 КПК України); 
2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (пункт 2 частини першої статті 284 КПК України); 
3) невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді                           і вичерпання можливості їх отримати (пункт 3 частини першої статті 284 КПК України). 
 
Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але немає достатніх доказів, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним. 
 
Причому, висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті: 
а) достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі); 
б) вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості, які не можуть бути усунуті, на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості. 
 
Незалежно від того, яка з наведених обставин призвела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою. 
 
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 травня 2022 року у справі № 210/1137/19-ц (провадження № 61-21192св21). 
 
Стала судова практика свідчить про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом № 266/94-ВР (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16,         від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17).
 
Натомість нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування. 
 
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством. 
 
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2022 року у справі № 759/20824/19 (провадження № 61-12717св21) вказано, що, виходячи із засад диспозитивності і змагального характеру кримінального судочинства, до числа процесуальних прав потерпілого у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення належить його право на відмову від обвинувачення. Оскільки приводом до початку кримінального переслідування у такому провадженні є порушення приватного права, що належить конкретній особі, ця особа повинна мати можливість вибору форми його правового захисту, у тому числі й право впливати на рух кримінального провадження. З огляду на це законодавець передбачив підставу закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, що безпосередньо залежить від волевиявлення особи, яка постраждала від кримінального правопорушення, - відмову потерпілого від обвинувачення (пункт 7 частини першої статті 284 КПК України). Обов`язковим наслідком відмови потерпілого від обвинувачення є закриття кримінального провадження. Відповідно до частини четвертої статті 26 КПК України відмова потерпілого, а у випадках, передбачених КПК України, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, проте закриття кримінального провадження у цьому випадку не є закриттям у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, тобто провадження закрито з нереабілітуючих підстав (постанова Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду від 07 липня 2021 року              у справі № 487/1817/18 (провадження № 51-1960 км 21)). 
 
У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19 (провадження № 61-4206св20) зазначено, що згідно з пунктом 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня    1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. У справі, що переглядається, суди встановили, що кримінальне правопорушення відносно позивача, передбачене частиною першою статті 122 КК України, закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. За таких обставин, суди попередніх інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшли правильного висновку, що у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні підстави, визначені Законом № 266/94-ВР, для такого відшкодування. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з вказаним висновком судів, оскільки положення статті 2 Закону № 266/94-ВР, в яких міститься вичерпний перелік підстав для здійснення відшкодування шкоди, завданої діями вказаних органів, не передбачають відшкодування у випадку закриття кримінального провадження у зв`язку відмовою потерпілого від обвинувачення. Враховуючи, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації, а закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила діяння, а тому не є підставою для відшкодування моральної шкоди за вказаним Законом. 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Отже, враховуючи, що право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних процесуальних дій правоохоронних органів, що обмежують права громадянина, виникає у випадку повної реабілітації, а закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення (пункт 7 частини першої статті 284 КПК України) не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила діяння, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків, що у позивача не виникло право на відшкодування шкоди на підставі частини першої статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували правових висновків, викладених в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року та у постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 727/7635/21, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року та у постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 727/7635/21 вказано, що відмова прокурора від обвинувачення з мотивів відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б доводили вину позивача у вчиненні кримінального правопорушення, за своєю юридичною суттю є тотожною закриттю кримінального провадження за пунктом 3 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, а отже, є незаконним переслідуванням та передбачає виникнення в особи права на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених Законом    № 266/94-ВР. 
 
Однак, обставини у наведених судових рішеннях касаційного суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. 
 
На відміну від справи № 727/7635/21 у справі, яка переглядається, кримінальне провадження стосовно позивача закрито за пунктом 7 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку відмовою потерпілого від обвинувачення, проте закриття кримінального провадження у цьому випадку не є закриттям у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді, тобто провадження закрито з нереабілітуючих підстав. 
 
Нереабілітуючі підстави означають, що відносно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. 
 
Правова позиція щодо відсутності передбачених Законом № 266/94-ВР підстав для відшкодування шкоди особі, кримінальне провадження стосовно якої було закрито за пунктом 7 частини першої статті 284 КПК України, тобто з нереабілітуючих підстав, неодноразово висловлювалася судом касаційної інстанції, зокрема, у наведених вище постановах Верховного Суду від 30 травня 2022 року у справі № 759/20824/19 (провадження № 61-12717св21) тавід 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19 (провадження № 61-4206св20). 
 
Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. 
 
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. 
 
Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у наведених судових рішеннях касаційного суду, на які послався заявник у касаційній скарзі. 
 
З огляду на викладене, Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Аргументи заявника про те, що повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою та третьою статті 191 КК України, і пред`явлення обвинувачення про вчинення цих кримінальних правопорушень, є незаконними, а приховування прокурором факту відсутності складу кримінального правопорушення через зміну обвинувачення на статтю приватного обвинувачення не може бути формальною підставою для відмови у реалізації ним права на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19) зроблено висновок про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. 
 
Водночас у справі, яка переглядається, закриття кримінального провадження стосовно позивача відбулося з підстав, що не є реабілітуючими, отже, твердження ОСОБА_1 про незаконність дій органів досудового розслідування слід доводити в порядку, визначеному процесуальним законом. 
 
Стала судова практика свідчить, що вимоги про визнання незаконними рішень та дій органів досудового розслідування у кримінальних провадженнях має вирішуватися за правилами КПК України, а не в порядку цивільного судочинства (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/2004/18 та від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17). 
 
У справі, яка переглядається, щодо  ОСОБА_1 в іншому рішенні суду не встановлено факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження виїмки та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; не закрито кримінальне провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. 
 
Отже, заявляючи цей позов, позивач не надав належних доказів незаконності дій органів досудового розслідування щодо повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України, зміну підозри (кваліфікації) на частину другу статті 191 КК України та висунення обвинувачення, а також незаконності перебування під слідством і судом. 
 
Судове рішення, яким закрито кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 на підставі пункту 7 частини першої статті 284 КПК України, тобто з нереабілітуючих підстав, не містить даних про незаконність будь-яких процесуальних дій органів досудового слідства, прокуратури чи суду стосовно нього, в тому числі, щодо порушення процедури повідомлення про підозру або її зміни. 
 
Отже, оскільки позивач не надав належних та достатніх доказів про те, що він став жертвою незаконного кримінального переслідування, а також не довів незаконності дій (бездіяльності) відповідачів, внаслідок яких позивачу завдано шкоди у зв`язку з обмеженням його прав таким розслідуванням, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні позову. 
 
Посилання заявника на те, що зміна обвинувачення фактично є відмовою прокурора від підтримання обвинувачення і закриттям кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 КК України, Верховний Суд відхиляє з таких міркувань. 
 
Відповідно до частини другої статті 338 КПК України, дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог статті 341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. Частиною третьою цієї статті визначено, що у разі якщо в обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням ставиться питання про застосування закону України про кримінальну відповідальність, який передбачає відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення, чи про зменшення обсягу обвинувачення, головуючий зобов`язаний роз`яснити потерпілому його право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі. 
 
Поряд із цим частиною першою статті 340 КПК України встановлено, що у випадку якщо в результаті судового розгляду прокурор дійде переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується, він після виконання вимог статті 341 цього Кодексу повинен відмовитися від підтримання державного обвинувачення і викласти мотиви відмови у своїй постанові, яка долучається до матеріалів кримінального провадження. 
 
При цьому головною відмінністю між зміною обвинувачення в суді і відмовою від підтримання державного обвинувачення є форма процесуального рішення: змінений обвинувальний акт (стаття 338 КПК України), вмотивована постанова прокурора (стаття 340 КПК України). 
 
Від форми процесуального рішення прокурора (новий обвинувальний акт чи постанова) також залежить специфіка подальшої процесуальної процедури розгляду справи у суді. 
 
Так, після одержання від прокурора обвинувального акта, яким змінено обвинувачення (стаття 338 КПК України), залежно від постановлених у ньому питань суд, для забезпечення прав потерпілого у разі, коли ставиться питання про застосування норми кримінального права, яка передбачає відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення чи про зменшення обсягу обвинувачення, роз`яснює останньому його право підтримувати обвинувачення в раніше пред`явленому обсязі, викладеному в первинному обвинувальному акті, що надійшов до суду. Якщо потерпілий вирішив скористатися правом підтримувати обвинувачення у попередньому обсязі, то в подальшому під час судового провадження обвинувачення особи здійснюється: прокурором на підставі зміненого обвинувального акта, а потерпілим - у раніше пред`явленому обсязі. 
 
Отже, у продовженому судовому розгляді обвинувачений захищається від обох обвинувачень, а суд ухвалює рішення з урахуванням всіх з`ясованих обставин та перевірки їх доказами. 
 
Натомість у разі відмови прокурора від підтримання пред`явленого особі обвинувачення (стаття 340 КПК України), якщо потерпілий висловив згоду на подальше підтримання обвинувачення в суді, кримінальне провадження за відповідним обвинуваченням набуває статусу приватного і здійснюється за відповідною процедурою. 
 
Згідно з пунктом 2 частини другої, абзацом другим частини сьомої статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом, якщо прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1, 10 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження. 
 
У справі, яка переглядається, суди з`ясували, що первинний судовий розгляд кримінального провадження № 12019120190000407 розпочався за обвинувальним актом, згідно з яким ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 КК України. 
 
Надалі під час судового розгляду, з урахуванням встановлених нових фактичних обставин кримінального правопорушення, прокурор у порядку статті 338 КПК України було виніс новий обвинувальний акт від 17 травня 2023 року зі зміненим обвинуваченням та остаточно кваліфікував дії ОСОБА_1 за статтею 356 КК України. 
 
При цьому прокурор не виносив умотивовану постанову про відмову від підтримання обвинувачення щодо ОСОБА_1 за частиною другою статті 191 КК України як того вимагає частина перша статті 340 КПК України, зокрема з мотивів відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б доводили вину позивача у вчиненні кримінального правопорушення, а суд не постановляв ухвалу про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини другої статті 284 КПК України. 
 
Отже, в ході судового розгляду вказаного кримінального провадження відбулася зміна обвинувачення шляхом звернення прокурора із зміненим обвинувальним актом відповідно до вимог статті 338 КПК України, а не відмова від обвинувачення у розумінні вимог статті 340 КПК України, як про це помилково зазначає заявник. 
 
Водночас, у будь-якому випадку право на відшкодування шкоди на підставі норм Закону № 266/94-ВР виникає лише у разі повної реабілітації особи, тоді як у цій справі кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 за статтею 356 КК України закрито на підставі пункту 7частини першої статті 284 КПК України, тобто з нереабілітуючих підстав. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
 
Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 грудня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 лютого 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | Є. В. Петров
| А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко