ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 серпня 2024 року
м. Київ
справа № 639/236/22
провадження № 51-479 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 липня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 рокуу кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 12021221210000762 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст ухвалених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 липня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вказаним вироком також вирішено питання щодо запобіжного заходу та долі речових доказів.
Відповідно до вироку ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, скоєного за наступних обставин.
Так, 20 жовтня 2021 року приблизно о 15:00, перебував у приміщенні кімнати прийому громадян Харківської окружної прокуратури Харківської області, розташованої за адресою: м. Харків, Григорівське шосе, 52, у якості заарештованого у супроводі конвойного наряду у складі старшого конвойного наряду ОСОБА_8 , конвоїрів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які перебували у форменому одязі.
У подальшому, у присутності свого захисника ОСОБА_11 , вже знаходячись у службовому кабінеті прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_12 , яка вручала йому обвинувальний акт за ч. 2 ст. 156, ч. 1 ст. 156-1, ч. 1 ст. 301, ч. 1 ст. 301-1 КК, почав виказувати неповагу до працівників поліції, при цьому виражався ненормативною лексикою у бік конвою, та, погрожуючи особистою розправою, намагався скоротити відстань між ним та прокурором, у зв`язку з чим працівники конвойного наряду почали заспокоювати його, намагаючись посадити на стілець.
У цей час, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , достовірно знаючи та усвідомлюючи, що ОСОБА_10 перебуває при виконанні своїх службових обов`язків, стоячи до нього спиною, діючи раптово для оточуючих, завдав один удар потиличною ділянкою голови в обличчя ОСОБА_10 , чим завдав йому легкі тілесні ушкодження, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 липня 2023 року - без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що місцевим судом не надано оцінки показанням ОСОБА_7 про те, що працівники конвою, стоячи за спиною, збили його з ніг, чим створили провокаційну ситуацію. А тому вважає, що ОСОБА_7 не мав умислу заподіювати працівнику конвою будь-яких тілесних ушкоджень, а його дії мають необережний характер.
Крім того, звертає увагу, що судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду та не розглянуто клопотання сторони захисту про допит у якості свідка адвоката ОСОБА_11 , яка була присутня в кабінеті прокурора під час інкримінованих ОСОБА_7 дій. Поряд з цим стверджує, що судом допитано лише свідків сторони обвинувачення, які є співробітниками поліції та прокуратури, та є зацікавленими особами.
Вказує, що, перевіряючи вирок місцевого суду в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував зазначених обставин, та при наявності підстав для повторного дослідження доказів у справі, порушуючи положення ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), безпідставно відмовив у задоволенні відповідного клопотання сторони захисту, а свого рішення у цій частині належним чином не мотивував, а також не надав відповіді на всі доводи апеляційної скарги сторони захисту, що суперечить вимогам ст. 419 КПК.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Не погоджуючись з судовими рішеннями, захисник у касаційній скарзі зазначає про неповноту судового розгляду, вказуючи, що судами надано неправильну оцінку показанням ОСОБА_7 , та допитано лише свідків сторони обвинувачення, які є зацікавленими особами.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими доводами сторони захисту, оскільки наведені обставини не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні злочину не визнав, заперечив факт події, вказав, що не знає, у чому його обвинувачують, потерпілого взагалі не знає.
Як убачається з вироку, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Такі висновки суд зробив на підставі показань потерпілого ОСОБА_10 , який повідомив про обставини, за яких він отримав такі тілесні ушкодження, показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , які розповіли про обставини та описали події, які вони сприймали особисто, та підтвердили факт агресивної поведінки та опору ОСОБА_7 працівникам поліції, які були у форменому одязі, та у який спосіб ОСОБА_7 умисно завдав тілесного ушкодження потерпілому.
З вироку вбачається, що місцевий суд дослідив відеозапис із камери спостереження з приміщення кімнати прийому громадян Харківської окружної прокуратури Харківської області, відповідно до якого ОСОБА_7 20 жовтня 2021 року о 15:05:40, стоячи спиною до працівника поліції ОСОБА_10 , потиличною частиною голови завдає йому удару в обличчя, після чого падає на підлогу та починає хаотично завдавати ударів ногами працівникам поліції.
Крім того, місцевий суд, про що зазначено у тексті оскаржуваного вироку, дослідив відомості, які містяться у протоколі огляду місця події з фототаблицею від 20 жовтня 2021 року, предметом якого був огляд службового приміщення Харківської окружної прокуратури Харківської області, у протоколі слідчого експерименту від 11 листопада 2021 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , відповідно до якого потерпілий на місці показав механізм заподіяння йому тілесного ушкодження, у виписці з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_10 № 18669 від 29 жовтня 2021 року, у висновку судово-медичної експертизи № 12-14/719-А/21 від 17 листопада 2021 року, відповідно до змісту якого у ОСОБА_10 виявлено легкі тілесні ушкодження у виді травми голови з наявністю синців на обличчі та клінічних проявів струсу головного мозку.
Також місцевим судом взято до уваги висновок судово-психіатричної експертизи № 73 від 13 лютого 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне захворювання у формі дисоціального розладу особистості, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, примусових заходів медичного характеру не потребує.
При цьому суд першої інстанції не встановив підстав для визнання доказів сторони обвинувачення недопустимими, як про це вказував захисник, оскільки під час судового розгляду не було встановлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час їх збирання, у зв`язку з чим суд відхилив доводи сторони захисту в цій частині.
На підставі дослідження сукупності доказів, місцевий суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_7 знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження за його обвинуваченням.
Таким чином, у вироку місцевий суд зазначив, що факт заподіяння ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 тілесного ушкодження за обставин, про які зазначено в обвинувальному акті, підтверджується показаннями потерпілого, свідків, які є чіткими, логічними, послідовними, письмовими доказами, дослідженим відеозаписом з приміщення Харківської окружної прокуратури Харківської області, які є безспірними та такими, що доповнюють один одного.
Зокрема, судом першої інстанції було зазначено, що відповідно до об`єктивних даних, а також з оглянутого відеозапису, ОСОБА_7 розумів та усвідомлював, що вчиняє протиправні дії стосовно працівника поліції, оскільки він здійснив різкий рух корпусом назад саме для того, щоб потилицею заподіяти удар потерпілому.
Колегія суддів уважає, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону та правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.
Тобто в основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності, а зі змісту його мотивувальної частини вбачається, що суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК.
За викладених місцевим судом у вироку фактичних обставин справи, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 345 КК, а саме як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків, є правильною.
З огляду на викладене, доводи захисника про те, що  ОСОБА_7 не мав умислу заподіювати працівнику конвою будь-яких тілесних ушкоджень, а його дії мають необережний характер, колегія суддів уважає такими, що суперечать змісту мотивувальної частини цього вироку, а тому такі доводи є безпідставними.
Крім того, у касаційній скарзі захисник зауважує, що місцевим судом не надано оцінки показанням ОСОБА_7 про те, що працівники конвою, стоячи за спиною, збили його з ніг, чим створили провокаційну ситуацію.
По-перше, такі доводи захисника є безпідставними, враховуючи, що ОСОБА_7 був видалений із зали судових засідань на весь час судового розгляду через систематичні порушенням порядку в судовому засіданні, у подальшому відмовився надавати показання по суті пред`явленого обвинувачення, вказавши, що не розуміє в чому його обвинувачують.
По-друге, доводи захисника у цій частині зводяться до оспорювання відповідності висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, та вказівки про неправильну оцінку досліджених доказів.
Проте такі доводи захисника не можуть бути предметом касаційного розгляду, оскільки відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції позбавлений можливості здійснювати оцінку здобутих судами першої та апеляційної інстанцій доказів, вирішувати питання про їх достовірність, встановлювати інші фактичні обставини справи, порівняно з тими, які викладені в судових рішеннях.
З огляду на процесуальні повноваження суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту, під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами та доказовою базою, які встановлені судами попередніх інстанцій, та зобов`язаний перевіряти правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
Крім того, колегія суддів не може погодитися з доводами захисника про те, що судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду та не розглянуто клопотання сторони захисту про допит свідка сторони захисту, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження вказане клопотання було розглянуто судом та відмовлено у його задоволення через неаргументованість.
Поряд з цим колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні того чи іншого клопотання сторони кримінального провадження, які, на переконання суду, не були обґрунтовані належним чином, не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення виключно через незгоду учасників кримінального провадження з результатом розгляду їх клопотань.
Також захисник у касаційній скарзі стверджує, що допитані судом свідки сторони обвинувачення є співробітниками поліції та прокуратури, а тому є зацікавленими особами.
Однак, зазначені доводи захисника мають ознаки припущення, а зі змісту касаційної скарги не вбачається, на яких підставах захисник дійшов до такого висновку (конкретні незаконні дії цих свідків, надання неправдивих показань, які суперечать іншим доказам у справі тощо).
Таким чином, в ході касаційного розгляду колегією суддів не встановлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду клопотань сторони захисту.
Перевіряючи вирок суду в порядку апеляційної процедури, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду та вказав, що доводи сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_7 умислу на заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень, у зв`язку із виконанням ним службових обов`язків, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.
З огляду на наведене апеляційний суд не взяв до уваги доводи сторони захисту та пояснення ОСОБА_7 про те, що працівники конвою збили його з ніг та він не мав умислу заподіювати будь-яких тілесних ушкоджень, а його дії мають необережний характер, а тому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину.
Крім того, апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 , а у мотивувальній частині ухвали вказав, що сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про те, що поведінка ОСОБА_7 , механізм і спосіб завдання удару, безумовно вказують на спрямованість дій на завдання тілесних ушкоджень працівнику поліції, що дає обґрунтовані підстави для кваліфікації його дій саме за ч. 2 ст. 345 КК.
Також під час апеляційного розгляду апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту про однобічність та неповноту судового розгляду та відмовив у задоволенні цих доводів через невстановлення порушень процесуального закону, у тому числі й щодо розгляду клопотань сторони захисту.
З мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень вбачається, що відповідно до встановлених судами обох інстанцій фактичних обставин ОСОБА_7 , знаходячись у положенні стоячи, у той момент, коли його намагалися заспокоїти конвоїри, різко завдав удару потиличною ділянкою голови працівнику конвою, який перебував у нього позаду, після чого сам впав на підлогу.
Таким чином, за результатом перевірки оскаржуваних судових рішень колегією суддів не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, оскільки, з огляду на вимоги статей 370, 374 КПК, такі висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджуються доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК, зміст яких детально наведено у мотивувальних частинах судових рішень.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання захисника про те, що апеляційний суд порушив вимоги ст. 404 КПК та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів у справі.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з тим у випадку, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку та обсязі, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Відмовляючи в задоволенні клопотання сторони захисту, апеляційний суд виходив із того, що всі докази у кримінальному провадженні були предметом дослідження суду першої інстанції, а захисник не навів передбачених процесуальним законом підстав для повторного їх дослідження, а тому дійшов висновку про необґрунтованість відповідного клопотання.
Колегія суддів погоджується з такою позицією апеляційного суду та вважає, що суд апеляційної інстанції вимог процесуального закону не порушив, оскільки сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати такі докази, якщо сторона кримінального провадження не обґрунтує необхідності їх повторного дослідження саме з підстав, що передбачені вимогами ч. 3 ст. 404 КПК.
Також колегія суддів не погоджується з доводами захисника про те, що суд апеляційної інстанції не надав відповідні на всі доводи апеляційних скарг сторони захисту.
Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника, перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, надав на всі доводи відповіді, зазначивши в ухвалі обґрунтування своїх висновків.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що письмові докази, показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, а також встановлені місцевим судом обставини, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду.
Водночас апеляційний суд не встановив порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених місцевим судом доказів, як і не встановив підстав для визнання таких доказів недопустимими.
Враховуючи наведене, колегії суддів вважає, що ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, а тому не вбачає підстав для її скасування чи зміни.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, колегія суддів уважає за необхідне касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 липня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                              ОСОБА_3