ОКРЕМА  ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Желєзного І. В., Банаська О. О. 
у справі № 990/61/24 (провадження № 11-96заі24) за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
Короткий виклад історії справи
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України Зеленського В. О. , у якому просив:
- визнати протиправними дії Президента України Зеленського В. О. щодо відмови у виданні указу на виконання Конституції України;
- зобов`язати Президента України Зеленського В. О. видати указ на виконання Конституції і законів України про виконання постанов суду від 17 листопада 2006 року, 17 жовтня 2012 року та 04 листопада 2022 року в повному обсязі головою правління Пенсійного фонду України Капінусом Є. В .
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є пенсіонером, інвалідом війни третьої групи, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII).
17 листопада 2006 року постановою Іванківського районного суду Київської області (справа № 2а-106/06), 17 жовтня 2012 року постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду (справа № 2-А-723/12) та 04 листопада 2022 року постановою Окружного адміністративного суду міста Києва (справа № 640/36765/21) позовні вимоги ОСОБА_1 про перерахунок пенсії було задоволено. Постанови набрали законної сили та не скасовані.
Проте  ОСОБА_4 вбачає зменшення розрахунку пенсії за вислугу років з 01 січня 2023 року на 403,3 %, що, на його думку, підтверджує невиконання Пенсійним фондом України вказаних вище постанов суду, Конституції і законів України. До того ж Пенсійний фонд України і на теперішній час не виконує цих постанов суду, посилаючись на їх виконання.
17 січня 2024 року позивач звернувся до Президента України та просив його видати указ на виконання пункту 31 частини першої статті 106 Конституції України, яким зобов`язати голову правління Пенсійного фонду України Капінуса Є. В. виконати статті 22, 43 і 124 Конституції України, однак отримав відповідь про те, що розгляд і вирішення вказаних ОСОБА_1 питань щодо перерахунку пенсії та забезпечення виконання рішень судів не віднесено до повноважень Президента України, вичерпно визначених Конституцією України.
Суд першої інстанції установив, що  ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію відповідно до Закону № 2262-XII.
Постановою Іванківського районного суду Київської області від 17 листопада 2006 року у справі № 2-а106/06 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про перерахунок пенсії задоволено. Зобов`язано відповідача провести донарахування та виплату пенсії з урахуванням з 01 вересня 1999 року надбавки у розмірі 40 % від посадового окладу, введеної Указом Президента України від 14 липня 1999 року № 847/99; з 01 травня 2003 року - надбавки за безперервну службу в Збройних силах України в розмірі 90 % від всього грошового забезпечення, введеної Указом Президента України від 05 травня 2003 року № 389; з 01 листопада 1996 року - премії у розмірі 33,3 % від всього грошового забезпечення, передбаченої пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 року № 829 і наказом міністра оборони України від 05 березня 2001 року № 75; з 01 січня 2003 року - надбавки у розмірі 100 % від усього грошового забезпечення, введеної Указом Президента України від 23 лютого 2002 року № 173.
Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2012 року у справі № 2-А-723/12 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволено частково. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України Житомирської області довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 з урахуванням зміни розміру премії (одного з видів грошового забезпечення) відповідно до наказів міністра оборони України від 05 листопада 2010 року № 576 та від 25 червня 2011 року № 355 починаючи з 19 січня 2012 року. Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зобов`язано провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до наданої ІНФОРМАЦІЯ_4 довідки про зміну розміру грошового забезпечення починаючи з 19 січня 2012 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2022 року у справі № 640/36765/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо зменшення основного розміру пенсії позивачу з 71 % до 70 % від сум грошового забезпечення. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та виплатити позивачу пенсію в розмірі 71 % від суми грошового забезпечення з урахуванням проведених раніше виплат починаючи з 01 січня 2018 року. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 перерахувати та виплатити пенсію на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_5 від 18 серпня 2021 року № 7898. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію в розмірі 71 % від суми грошового забезпечення на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_5 від 18 серпня 2021 року № 7898 з урахуванням проведених раніше виплат починаючи з 01 квітня 2019 року. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо зменшення розміру пенсії ОСОБА_1 за рахунок виплати з 05 березня по 03 вересня 2019 року 75 % суми підвищення пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити виплату пенсії (з урахуванням раніше виплачених сум) ОСОБА_1 з 05 березня по 03 вересня 2019 року з урахуванням 100 % суми підвищення пенсії.
Позивач зазначає, що Пенсійний фонд України не виконує вказаних судових рішень, у зв`язку із чим 17 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Президента України Зеленського В. О. із заявою, в якій виклав обставини, що стосувались розгляду його заяв у судах, та просив главу держави видати указ, обов`язковий для виконання головою правління Пенсійного фонду України Капінусом Є. В. , на захист своїх конституційних прав у сфері виконання таких рішень суду Пенсійним фондом України щодо перерахунку його пенсії відповідно до рішень суду.
20 лютого 2024 року Департамент з питань звернення громадян Офісу Президента України надав позивачу відповідь, відповідно до якої повідомив, що розгляд і вирішення вказаних ОСОБА_1 питань щодо перерахунку пенсії та забезпечення виконання рішень судів не віднесено до повноважень Президента України, вичерпно визначених Конституцією України.
Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, що полягає у невиданні указу на виконання Конституції України, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 22 січня 2024 року відмовив у задоволенні позову.
Свої висновки суд першої інстанції мотивував тим, що питання, порушені позивачем у пред`явленому ним адміністративному позові, не належать до конституційних повноважень Президента України.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що оскільки заявлені позивачем у зверненні до відповідача вимоги стосуються зобов`язання Президента України видати указ про виконання судових рішень, ухвалених за результатами розгляду позовів ОСОБА_1 , таке звернення не підлягає розгляду в порядку, передбаченому Законом України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян», бо такі відносини регулюються нормами Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII«Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
Не погодившись із цим судовим рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначив, що воно прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Скаржник указав, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що питання, порушені ним у поданому позові, не належать до конституційних повноважень Президента України, оскільки Президент України відповідно до статті 104 Конституції України присягався обстоювати права і свободи громадян, додержуватися Конституції і законів України.
ОСОБА_1 також зазначив, що Пенсійний фонд України виконав постанови суду, а в подальшому при перерахуванні пенсії їх не виконує. Рішення суду діє, доки не скасоване судом вищої інстанції. При цьому Закон № 1404-VIII не передбачає виконання рішення вдруге.
На підставі викладеного скаржник просить скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 січня2024 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Суть постанови Великої Палати Верховного Суду
Велика Палата Верховного Суду постановою від 04 липня 2024 року апеляційну скаргу   ОСОБА_5  залишила без задоволення, а рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року - без змін.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимоги позивача у цій справі дійсно стосуються забезпечення виконання судових рішень в інших адміністративних справах про перерахунок пенсії. Водночас визначені позивачем фактичні підстави позову свідчать про наявність публічно-правового спору в цій справі, який підлягає вирішенню адміністративним судом.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, щовирішення порушених позивачем у пред`явленому нимадміністративному позові питань не належить до конституційних повноважень Президента України, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Не погоджуємося з такими висновками Великої Палати Верховного Суду з таких мотивів.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)).
На підставі положень пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
За змістом частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначені у статті 266 КАС України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (пункт 2 частини першої вказаної статті).
Перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині другій статті 19 КАС України. За цією нормою такими є справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.
Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Разом із цим Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
У своїх рішеннях від 05 квітня 2018 року у справі «Зубац проти Хорватії» (пункт 78) та від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (пункт 20) ЄСПЛ також зауважив, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Таким чином, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
Стосовно терміну «владні управлінські функції» зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень [аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24-25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18,19), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункти 16,17), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 21), від 29 вересня 2020 року у справах № 368/561/19 (пункт 22) і № 712/5476/19 (пункт 19), від 8 жовтня 2020 року у справі № 9901/393/19 (пункт 25), від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15(пункт 72), від 8 червня 2022 року у справі № 362/643/21(пункт 28)].
Як установив суд першої інстанції, позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка виразилася у невиданні указу, обов`язкового для виконання головою правління Пенсійного фонду України Капінусом Є. В. , на захист конституційних прав ОСОБА_1 у сфері виконання рішень суду Пенсійним фондом України щодо перерахунку його пенсії відповідно до рішень суду.
Помилковим є застосування приписів статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких нібито є суб`єкт владних повноважень. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин [(див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2023 року у справах № 990/129/22 (пункти 45, 50, 52-55) і № 990/152/22 (пункти 28, 31, 34-37)]. Тільки того, що позивач вказав відповідачем Президента України, недостатньо для встановлення таких відносин і ознак публічно-правового спору.
Звертаючись до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду із цим позовом, позивач фактично просить суд зобов`язати відповідача видати указ про зобов`язання голови правління Пенсійного фонду України Капінуса Є. В. організувати виконання цим органом постанови Іванківського районного суду Київської області від 17 листопада 2006 року у справі № 2-а106/06, якою позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про перерахунок пенсії задоволено, постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2012 року у справі № 2-А-723/12, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2022 року у справі № 640/36765/21, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задоволено частково.
Тобто предметом спору в цій справі є саме невиконання пенсійним органом судових рішень в адміністративних справах № 2-а106/06, № 2-А-723/12, № 640/36765/21, у зв`язку із чим, на переконання позивача, необхідно зобов`язати Президента України видати указ щодо зобов`язання відповідача у цих справах виконати відповідні судові рішення.
Разом з тим втручання Президента України в процес виконання рішення судів протирічить конституційному принципу розподілу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову. Метою функціонального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову є розмежування повноважень між різними органами державної влади та недопущення привласнення повноти державної влади однією з гілок влади, що означає самостійне виконання кожним з них своїх функцій та здійснення повноважень відповідно до Конституції та законів України (Рішення Конституційного Суду України від 08 липня 2016 року № 5-рп/2016).
ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Відповідно до частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно із частиною першою статті 373 КАС України, якою врегульовано звернення судових рішень в адміністративних справах до виконання, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
За змістом статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
Водночас учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (частина перша статті 287 КАС України).
Таким чином, адміністративне процесуальне провадження охоплює всі питання, пов`язані як з розглядом та вирішенням адміністративних спорів, так і з виконанням рішень адміністративного суду. При цьому виконання судових рішень є завершальною та важливою стадією адміністративного процесу.
Ураховуючи викладене, вважаємо, що не можна зобов`язувати суб`єкта владних повноважень, у цьому випадку Президента України, видавати указ щодо зобов`язання відповідача в інших судових справах вчинити дії на виконання судових рішень, оскільки порядок примусового виконання судового рішення визначений Законом № 1404-VIII.
При цьому в разі якщо учасники виконавчого провадження вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, вони мають право звернутись до суду з відповідним позовом.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 9901/505/21 (провадження № 11-2заі22). Відступу від зазначеного висновку Велика Палата Верховного Суду не робила, а тому в силу приписів частини шостої статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», цей висновок мав ураховуватися при розгляді цієї справи.
Виходячи з наведеного вважаємо помилковим висновок суду першої інстанції та Великої Палати Верховного Суду щодо можливості розгляду цієї справи по суті заявлених позовних вимог, оскільки такий спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
При цьому поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» в цьому випадку слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Щодо вирішення спору по суті
Підсумовуючи викладене, вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала б задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 квітня 2024 року скасувати, а провадження у справі закрити.
 
Судді Великої Палати Верховного Суду:                                                       І. В. Желєзний
                                                                                                                                  О. О. Банасько