ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6147/24 Справа № 194/1943/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Корягін В.О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року                                                                м. Дніпро
       Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
       головуючого – Барильської А.П., 
       суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором,-     

ВСТАНОВИЛА: 

       У грудні 2023 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 26 листопада 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №29849-ФО/2013/172, за умовами якого ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 90 000 грн. Також, 26 листопада 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 29849-ФО/2013/172. 18 жовтня 2023 року між ним та АТ «Міжнародний резервний банк», який є правонаступником ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі, і за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року. 20 жовтня 2023 року відповідачу було направлено повідомлення про відступлення прав вимоги. В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконав, тому має заборгованість в розмірі 25737,12 грн., яка складається з суми заборгованості простроченого чергового платежу за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року в розмірі 9779,64 грн., інфляційних втрат за період з 10 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року в розмірі 2911,44 грн., пені за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року в розмірі 13046,04 грн. Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 25737,12 грн., суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн., та витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.
       Заочним рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що відступлення прав вимоги за кредитними і забезпечувальними договорами на користь фізичних осіб можлива лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебуває в процедурі ліквідації. Договір відступлення прав вимоги за кредитним договором №29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року був підписаний 18 жовтня 2023 року уповноваженим Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ “Міжнародний резервний банк”.
       Відповідач своїм правом на надання відзиву, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористався.
       Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову становить 25737,12 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 26 листопада 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №29849-ФО/2013/172, за умовами якого ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 90000 грн., строком до 25 листопада 2022 року. Договором передбачена сплата відсотків, комісії.
       26 листопада 2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 між між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 29849-ФО/2013/172, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
       18 жовтня 2023 року між АТ «Міжнародний резервний банк», який є правонаступником ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_1 укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N024774, у тому числі і за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року, про що свідчить реєстр договорів до договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N024774.
       19 жовтня 2023 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року.
       19 жовтня 2023 року та 08 грудня 2023 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу про сплату суми заборгованості за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року в розмірі 25737,12 грн.
       Відповідно до наданого позивачем суду розрахунку заборгованості за кредитним договором: сума заборгованості простроченого чергового платежу за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року становить 9779,64 грн., інфляційні втрати за період з 10 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року становлять 2911,44 грн., пеня за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року становить 13046,04 грн. Загальна сума заборгованості складає 25737,12 грн.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, тому АТ «Міжнародний резервний банк» не могло відступити права вимоги на користь ОСОБА_1 . Отже, фізична особа не може бути стороною в договорі про відступлення прав вимоги за кредитним договором та відповідно не може бути кредитором в кредитних правовідносинах, оскільки це суперечить чинному законодавству та до ОСОБА_1 не могло перейти право вимоги за вищезазначеним кредитним договором.
       Колегія суддів погоджується з остаточним висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, втім не погоджується з правовими підставами відмови, у зв`язку з наступним.
       Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
       Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
       Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
       У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
       Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
       Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
       Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
       При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі « ОСОБА_3 проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.
       Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.
       Статтею 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
       Відповідно до ч. 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
       У статті 526 Кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
       Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
       Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
       Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
       За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
       Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
       Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
       У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду висловилась щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.
       Наведена вище правова позиція підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/8115/19, провадження № 12-42гс22, в якій зазначено, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами на користь фізичної особи є можливим лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Велика Палата Верховного Суду у цій постанові не знайшла підстав для відступу, зміни чи доповнення наведеного правового висновку. 
       У даній справі встановлено, що позивач  ОСОБА_1 , як новий кредитор, набув право вимоги від первісного кредитора АТ «Міжнародний резервний банк», який є правонаступником ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», що перебуває у процедурі ліквідації, до ОСОБА_2 за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року що не оспорюється відповідачем (а.с.24-28).
       Вирішуючи позовні вимоги  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року у розмірі 25737,12 грн., колегія суддів виходить з наступного.
       Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.
       Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
       Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
       У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
       Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
       Колегія суддів із наданих позивачем доказів встановила, що кредитний договір №29849-ФО/2013/172, за умовами якого ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 90000 грн., було укладено на строк до 25 листопада 2022 року (а.с.12-16,17). 
       Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, сума заборгованості простроченого чергового платежу за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року становить 9779,64 грн., інфляційні втрати за період з 10 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року становлять 2911,44 грн., пеня за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року становить 13046,04 грн. Загальна сума заборгованості складає 25737,12 грн. (а.с.30 зворот, 31 зворот), саме цю суму просить стягнути позивач. 
Колегія суддів зазначає, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є саме первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц.
В той же час, відповідної виписки по картковому рахунку відповідача, разом із матеріалами позовної заяви чи безпосередньо під час розгляду справи судом першої інстанції, надано не було.
Разом із тим, колегія суддів зазначає, що обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «UnionAlimentariaSanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа №755/18920/18, провадження №61-17205ск19.
       Деталізований розрахунок заборгованості та відповідна виписка позивачем не надана, таким чином колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з підстав недоведеності належними та допустимими доказами саме розміру заборгованості. 
       Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.
       Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
       Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають.
       Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року змінити в частині обґрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
       В іншій частині рішення суду залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                                А.П. Барильська 

       Судді:                 Е.Л.Демченко                                                         
                                                                М.О. Макаров