ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 р. 	Справа № 480/12854/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2024, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, м. Суми, повний текст складено 28.02.24  по справі № 480/12854/23
за позовом                ОСОБА_1  
до               Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області Державної служби України з безпеки на транспорті                       
про визнання протиправним та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу Державного нагляду (контролю) у Сумській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – ДС України з безпеки на транспорті, відповідач), у якому просив суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області (ідентифікаційний код юридичної особи: 39816845) про застосування адміністративно - господарського штрафу № ПШ 025711 від 28.11.2023, винесену начальником Відділу державного нагляду контролю у Сумській області Юрієм Макарухою відносно ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000 грн;
- стягнути з відповідача судовий збір.
В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправність спірної постанови №ПШ 025711 від 28.11.2023, як такої, що складена за відсутності конкретизації змісту вчиненого позивачем правопорушення, підстав та мотивів її прийняття, внаслідок чого позивача незаконно притягнуто до адміністративно - господарської відповідальності за абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” від 5 квітня 2001 року № 2344-III (далі по тексту – Закон № 2344-III) за порушення вимог ст. 48 Закону № 2344-III. 
Пояснив, що станом на момент складання акту № 026319, вантажний автомобіль DAF д.н.з. НОМЕР_2 на підставі договору позички вантажного автомобіля від 09.10.2023 перебував у користуванні фізичної особи ОСОБА_2 , який здійснював перевезення власного вантажу (дерев`яні піддони) для особистих потреб у домогосподарстві, тобто не на комерційній чи договірній основі, що свідчить про відсутність підстав для складання товарно-транспортної накладної та не вимагає наявності картки водія.
Наполягав на недотриманні відповідачем процедури розгляду справи відносно позивача, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 р. № 1567 “Про затвердження Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі)” (далі по тексту – Порядок № 1567), оскільки після декількох перенесень розгляду справи  та надання представником позивача пояснень від 24.11.2023, відповідач, 28.11.2023 розглянув справу без повідомлення позивача або його представника та виніс оскаржувану постанову. 
Зауважив, що Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010 (далі по тексту - Інструкція № 385), не визначено обов`язку перевізника обладнувати транспортний засіб тахографом або мати індивідуальну контрольну книжку водія для категорії осіб, які не надають послуг з перевезення вантажів, а перевозять вантаж для власних потреб власними засобами, без залучення безпосередніх перевізників, що і мало місце у даному випадку.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 у справі № 480/12854/23 позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування постанови задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ 025711 від 28.11.2023 в сумі 17000 гривень, винесену начальником Відділу державного нагляду контролю у Сумській області Юрієм Макарухою відносно ОСОБА_1 .
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 876,5 рн судових витрат.
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його протиправність, необґрунтованість, невмотивованість та порушення судом норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції задовольнити апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області, скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про законність та обґрунтованість спірної постанови ПШ № 025711 від 28.11.2023, як такої, що винесена за наявності достатніх правових підстав та в межах повноважень посадових осіб ДС України з питань безпеки на транспорті, оскільки під час проведення перевірки було встановлено факт здійснення перевезення вантажу фізичною особою – підприємцем ОСОБА_1 без товарно – транспортної накладної та без використання особистої картки водія. Вважає, що у спірних правовідносинах дотримано порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення. Так, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи 20.11.2023 об 11:40 та цього дня просив перенести розгляд справи на 28.11.2023, однак надавши відповідачу письмові пояснення від 24.11.2023 разом з договором позички вантажного автомобіля від 09.10.2023, не з`явився на розгляд справи 28.11.2023, що і слугувало підставою для розгляду справи за його відсутності.
По суті зафіксованого правопорушення апелянт повідомив, що транспортний засіб позивача був обладнаний тахографом, відповідно до чинного законодавства України, а тому водій був зобов`язаний використовувати особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом для обліку часу роботи та відпочинку. Зауважив, що відповідно до наданої водієм накладної № 27 від 11.10.2023, ФОП ОСОБА_3 передав у власність одержувачу, що знаходиться за адресою: м. Харків, проспект Героїв Харкова, 297, товар (палети); при цьому, в якості особи, через яку здійснюється перевезення вказано ОСОБА_1 , а водія - ОСОБА_2 , ТЗ DAF НОМЕР_2 , що спростовує доводи позовної заяви про невірне визначення відповідачем автомобільного перевізника.
З посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.02.2023 по справі № 240/22448/20 переконував, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу, що свідчить про законність притягнення ОСОБА_1 до відповідальності, як перевізника вантажу.
Позивач, у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, заперечував проти задоволення її вимог, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне і обґрунтоване. 
Заперечуючи проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, наполягав на недотриманні відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Так, прибувши 27.11.2023 до Відділу Укртансбезпеки у Сумській області він був повідомлений про неможливість розгляду справи у цей день, при цьому про дату і час наступного розгляду його не проінформували. При спробі дізнатись таку інформацію 29.11.2023 отримав постанову від 28.11.2023. Наполягав, що у спірних правовідносинах не є перевізником у розумінні Закону № 2344-III, оскільки автомобіль, переданий ним ОСОБА_2 згідно з договором позички вантажного автомобіля від 09.10.2023, використовувався останнім у власних цілях некомерційного призначення, а видаткова накладна № 27 не є доказом здійснення перевезення на комерційній основі, адже у ній не зазначено отримувача палетів (юридичну чи фізичну особу), водночас вказано, що піддони передаються ОСОБА_1 ОСОБА_2 .
Інші доводи дублюють зміст позовної заяви.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 12.10.2023 о 09:45 год., на ділянці дороги (а/д Р-46 Харків – Суми 15 км.+100 м.) було проведено перевірку транспортного засобу марки DAF № НОМЕР_2 , за кермом якого перебував ОСОБА_2 . Власником транспортного засобу марки DAF № НОМЕР_2 є фізична особа ОСОБА_1 .
Під час проведення перевірки було встановлено, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 здійснювалося внутрішнє перевезення вантажу за відсутності товарно-транспортної накладної, яка б містила обов`язкові реквізити відповідно до статті 48 Закону № 2344-ІІІ, (водієм під час перевірки надано лише видаткову накладну № 27 від 11.10.2023, яка підтверджує придбання вантажу), а також водій не використовував особисту картку водія, яка передбачена наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010.
За результатами перевірки відповідачем складено Акт № 026319 від 12.10.2023.
Постановою Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області від 28.11.2023 № ПШ 025711 на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" до ОСОБА_1 за порушення ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн.
Позивач, не погоджуючись з такою постановою відповідача, звернувся до суду із цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки на момент проведення перевірки перевезення належного ОСОБА_4 вантажу здійснювалося іншою особою, а позивач не був перевізником у розумінні ст. 1 Закону № 2344-ІІІ, отже, у його діях відсутній склад правопорушення, водночас відповідачем у справі не доведено правомірності спірної постанови № ПШ 027511 від 28.11.2023.
Крім того, суд зауважив, що відповідач розглянув справу 28.11.2023 не маючи доказів належного повідомлення позивача про такий розгляд, чим порушив право позивача брати участь у розгляді справи та надавати докази на спростування висновків відповідача щодо встановленого правопорушення, у тому числі документів, які були надані до позовної заяви.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту, відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень, врегульовано положеннями Закону № 2344-III.
Реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування (частина 4 статті 6 Закону № 2344-III).
До повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, серед іншого віднесено здійснення: державного нагляду і контролю за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті; контролю за здійсненням міжнародних перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у пунктах видачі дозволів автомобільним перевізникам України; габаритно-вагового контролю транспортних засобів (частини 6, 7 статті 6 Закону № 2344-III).
Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11 лютого 2015 року затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, відповідно до пункту 1 якого Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Підпунктами 2, 15, 27, 54, 58, 62 пункту 5 даного Положення передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті; здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на здійснення перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично здійснюється; здійснює інші повноваження, визначені законом.
Згідно з пунктом 8 вказаного Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу.
Отже, з огляду на викладене, Відділ державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях та Відділ державного нагляду (контролю) у Сумській області Укртрансбезпеки під час здійснення своїх повноважень діють як суб`єкти владних повноважень, яким надано повноваження щодо здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням перевізниками законодавства про автомобільний транспорт.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій і ліцензійних карток, виконанням суб`єктами господарювання ліцензійних умов, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами, а також диспетчерського контролю за роботою автомобільних перевізників визначена Порядком № 1567.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 1567 рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.
Згідно із пунктом 21 Порядку № 1567 у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з  додатком 3.
Відповідно до пункту 24 Порядку № 1567 акти, зазначені у  пунктах 20,  21  цього Порядку, реєструються в журналі обліку.
Згідно з пунктами 12 та 13 Порядку № 1567 рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка.
Графік проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) складається та затверджується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.
За приписами пункту 19 Порядку № 1567 рейдова перевірка (перевірка на дорозі) проводиться у строк, зазначений у направленні на перевірку.
Згідно з пунктом 14 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться у будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
Так, колегією суддів встановлено, що направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) № НР 000942 від 09.10.2023 було складено на підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях (а.с. 39 зі зворотом), який діяв у період з 09.10.2023 по 15.10.2023. 
Враховуючи положення пункту 19 Порядку № 1567 колегія суддів дійшла висновку про те, що перевірка транспортного засобу позивача 12.10.2023 здійснена з дотриманням встановленого графіком строку.
Колегія суддів зазначає, що позивач, не погоджуючись зі спірною постановою, наполягав, що у спірних правовідносинах він не виступав автомобільним перевізником, а тому притягнення його до відповідальності за абз. 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III є незаконним.
Зі змісту абз. 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III слідує, що відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу передбачена саме для автомобільних перевізників.
Отже, для кваліфікації дій ОСОБА_1 за абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III необхідно встановити, чи мав позивач на момент проведення перевірки транспортного засобу марки DAF № НОМЕР_2 статус “автомобільного перевізника”.
Статтею 1 Закону № 2344-III встановлено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; водій – особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.
Відповідно до частини 1 статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час проведення рейдової перевірки транспортного засобу позивача посадовими особами відповідача було встановлено особу автомобільного перевізника на підставі накладної № 27 від 11.10.2023, яка була надана водієм транспортного засобу марки DAF № НОМЕР_2 ОСОБА_2 .
Права, обов`язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів – замовників визначають Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України 14.10.97 № 363 (далі по тексту – Правила № 363).
Згідно із розділом 1 Правил № 363 товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Відповідно до пункту 11.1 розділу 11 Правил № 363 основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Сторони можуть внести до товарно-транспортної накладної будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають необхідною.
Таким чином, за своєю правовою природою, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом.
Колегія суддів зауважує, що хоча надана під час здійснення перевірки накладна № 27 від 11.10.2023 не є товарно-транспортною у розумінні Правил № 363, відомості, які вона містить, дозволяють ідентифікувати особу постачальника, особу перевізника, особу водія, кількість, одиницю виміру та ціну вантажу.
Так, судом апеляційної інстанції з наявної в матеріалах справи накладної № 27 від 11.10.2023 встановлено, що постачальник - ФОП ОСОБА_3 через ОСОБА_1 здійснив поставку палет у кількості 750 шт на суму 142500 грн за адресою м. Харків, проспект Героїв Харкова, 297, у графі платник вказано «він же», водієм зазначено ОСОБА_2 , автомобіль DAF НОМЕР_2 .
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу сідловий тягач-Е DAF ХF 95.430 д.н.з. НОМЕР_2 , який був предметом перевірки, належить саме ОСОБА_5 ..
Жодних інших документів (зокрема, договору позички вантажного автомобіля від 09.10.2023) на момент проведення перевірки транспортного засобу, водій ОСОБА_2 відповідачу не надав.
Встановивши зі змісту накладної № 27 від 11.10.2023 особу автомобільного перевізника – ОСОБА_1 , відповідачем на підставі отриманої інформації було складено акт про проведення перевірки стосовно ОСОБА_1 та призначено розгляд справи на 20.11.2023 об 11:40 та на виконання вимог Порядку № 1567 надіслано повідомлення про виклик позивачу.
20.11.2023 представником позивача було подано відповідачу заяву про відкладення розгляду справи до 28.11.2023.
24.11.2023 представник ОСОБА_1 надав письмові пояснення та документи, зокрема, повідомив відповідачу, що між ОСОБА_1 (позичкодавець) та ОСОБА_2 (користувач) було укладено договір позички вантажного автомобіля від 09.10.2023, копію якого додано відповідачу. Стверджував, що речі, які перевозились ОСОБА_2 (дерев`яні піддони) не використовувались у господарській діяльності, а перевозились для задоволення його особистих потреб у домогосподарстві. Наполягав, що ОСОБА_1 не є автомобільним перевізником у розумінні статті 1 та статті 33 Закону № 2344-II, а відтак адміністративно-господарський штраф згідно з абз. 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III не може бути накладено на нього.
Колегія суддів зауважує, що витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань (а.с.33) підтверджено, що основним та єдиним видом діяльності Фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 є 49.41-Вантажний автомобільний транспорт.
Як вбачається з матеріалів справи, водієм ОСОБА_2 під час проведення перевірки було надано лише накладну № 27 від 11.10.2023, при цьому обставини надання у безоплатне користування ОСОБА_2 автомобіля DAF, номерний знак НОМЕР_2 за договором позички, укладеного від 09.10.2023 б/н інспектору відповідача повідомлено не було, як і не було пред`явлено вказаний договір. 
Враховуючи, що у спірних правовідносинах ОСОБА_2 виступав виключно водієм транспортного засобу, який на праві власності належить саме позивачу,  основним та єдиним видом діяльності якого, як фізичної особи – підприємця, є 49.41-Вантажний автомобільний транспорт, посилання позивача на вказаний вище договір позички транспортного засобу за наявності наданої під час перевірки накладної № 27 від 11.10.2023, зміст якої дозволяє визначитися, що перевізником виступав саме ОСОБА_4 , колегія суддів розцінює, як намагання уникнути відповідальності за вчинення порушення вимог ст. 48 Закону № 2344-III.
Твердження позивача про те, що перевезення вантажу здійснювалось ОСОБА_2 виключно для задоволення його особистих потреб у домогосподарстві, колегія суддів оцінює критично, оскільки, як зазначалось вище, у накладній від 11.10.2023 зазначено адресу одержувача: АДРЕСА_2 , водночас, як вбачається з договору позички, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , а з акту № 026319 від 12.10.2023 не вбачається пояснень водія з приводу зазначених позивачем обставин.
Не надано до контролюючого органу і жодної іншої товарно-транспортної накладної, з якої можливо було б встановити іншу особу перевізника, при цьому неналежне оформлення накладної № 27 від 11.10.2023 в частині не зазначення назви отримувача вантажу, не може слугувати підставою для звільнення від відповідальності. 
Колегія суддів враховує, що  під час здійснення уповноваженими особами ДС України з безпеки на транспорті контролю за додержанням перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності.
Так, суд апеляційної інстанції наголошує, що адміністративно-господарський штраф накладається не на місці здійснення перевірки. Для цього власне і призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу ДС України з безпеки на транспорті має з`ясувати, зокрема, особу порушника.
На важливості такого етапу процедури реалізації повноважень ДС України з безпеки на транспорті з притягнення суб`єктів господарської діяльності до відповідальності, передбаченої частиною першою статті 60 Закону № 2344-III, як розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт по суті з метою з`ясування дійсних обставин вчинення правопорушення, встановлення належної винної особи (автомобільного перевізника) та притягнення її до відповідальності у випадку винних дій/бездіяльності, наголошував Верховний Суд у постанові від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21 та постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20.
Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач, з метою дотримання повного та всебічного розгляду справи, а також встановлення особи правопорушника, тобто належного суб`єкта відповідальності, вчинив всі дії для недопущення протиправного притягнення до відповідальності особи, яка не повинна нести юридичну відповідальність, оскільки не є суб`єктом такого порушення.
Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів зазначає, що належним та допустимим доказом, який підтверджує особу автомобільного перевізника, є накладна № 27 від 11.10.2023, а тому, відповідальність за абз. 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III повинен нести саме ОСОБА_1 , як особа, яка у розумінні статті 1 та статті 33 Закону № 2344-III здійснювала 12.10.2023 перевезення вантажу на договірних умовах на комерційній основі.
Отже, доводи позивача про те, що належним суб`єктом відповідальності є ОСОБА_2 не знайшли свого під час апеляційного перегляду справи.
Надаючи оцінку суті виявлених відповідачем під час рейдової перевірки порушень вимог Закону № 2344-III з боку ОСОБА_5 колегія суддів зазначає наступне.
Так, підставою для винесення спірної постанови № ПШ 025711 від 28.11.2023 слугувало допущення ОСОБА_1 порушення статті 48 Закону № 2344-III (згідно із актом проведення перевірки від 12.10.2023 № 026319), а саме відсутність товарно – транспортної накладної та особистої картки водія ОСОБА_2 , до цифрового тахографа, відповідальність за яке передбачена абз. 3, частиною 1 статті 60 Закону № 2344-III.
Абзацом 3 частини 1 статі 60 Закону № 2344-III встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно із статтею 34 Закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Так, статтею 48 Закону № 2344-III встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. 
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.
Згідно з частиною 8 статті 53 Закону № 2344-III водії транспортних засобів, що належать резидентам або нерезидентам України, зобов`язані допускати до перевірки тахографів посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, надавати їм реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв - тахокарти, а також, у разі якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздруковувати на паперовому носії інформацію про роботу та відпочинок водіїв.
Відповідно до статті 18 Закону № 2344-III, з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.
Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.
Особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку встановлені Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 р. № 340 (далі по тексту – Положення № 340).
Відповідно до пункту 1.3 Положення № 340, вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).
Пунктом 6.1 Положення № 340 передбачено, що автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів встановлено Інструкцією № 385.
Згідно із пунктом 1.3 Інструкції № 385 її дія поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 385 картка - картка контрольного пристрою (тахографа) з вбудованою мікросхемою, призначена для використання в цифровому тахографі; контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР).
Відповідно до п. 3.6 Інструкції № 385, перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР); наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку; дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа; дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом; наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.
Пунктом 3.3 розділу ІІІ Інструкції № 385 передбачено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що саме на автомобільних перевізників покладено обов`язок забезпечити, а на водіїв пред`явити особам, які здійснюють контроль за дотриманням законодавства про автомобільний транспорт, документи, на підставі яких здійснюються перевезення.
Крім того, водії повинні допускати до перевірки тахографів посадових осіб ДС України з безпеки на транспорті, надавати їм тахокарти, а також у разі, якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздрукувати інформацію про роботу та відпочинок водіїв.
Позивачем не заперечується, що належний йому (згідно з інформації в акті перевірки) транспортний засіб марки DAF, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (сідловий тягач), облаштовано цифровим тахографом, який передбачає використання карти водія та роздруківки на паперовому носії інформації про роботу та відпочинок водія.
Враховуючи, що 12.10.2023 під час здійснення рейдової перевірки транспортного засобу що належить позивачу, було виявлено відсутність особистої картки водія, наявні підстави для застосування штрафу відповідно до абз. 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III.
Посилання позивача на здійснення ОСОБА_2 перевезення вантажу у власних цілях, з огляду на обладнання НОМЕР_2 (сідлового тягача) цифровим тахографом, жодним чином не звільняє від обов`язку вести особисту картку водія.
Крім того, як встановлено судом вище, перевезення здійснювалось перевізником ОСОБА_1 на замовлення ФОП ОСОБА_3 за рахунок останнього із залученням водія – ОСОБА_2 , при цьому в акті перевірки від 03.03.2023 № 353619, в графі “пояснення водія про причини порушень” відсутні будь-які зауваження з приводу наявності чи відсутності особистої картки водія, а лише зазначено “ознайомлений”, що додатково спростовує наведені позивачем обставини.
Крім того, на виконання положень статті 49 Закону № 2344-III водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
Отже, водій транспортного засобу, усвідомлюючи, що предметом рейдової перевірки було саме наявність у нього доказів на підтвердження ведення обліку робочого часу і часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, а також обов`язкових документів на підтвердження перевезення вантажу, зокрема товарно – транспортної накладної, складеної у відповідності до вимог чинного законодавства, мав пред`явити їх на виконання вимог ст. 49 Закону № 2344-III, чого у даному випадку не відбулось.
Щодо тверджень позивача про неналежне повідомлення щодо розгляду справи про порушення законодавства на автомобільному транспорті, який відбувся 28.11.2023 колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно із пунктом 25 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Відповідно до п. 26 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.
Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).
Колегією суддів встановлено, що повідомленням № 84489/36/24-23 від 31.10.2023 (а.с. 35), яке було направлено засобами поштового зв`язку 31.10.2023 (а.с. 35 зворот) позивача було викликано для розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт на 20.11.2023 об 11:40.
Повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджено та не заперечується представником позивача, що повідомлення про виклик для розгляду справи про адміністративне правопорушення отримано стороною позивача 07.11.2023 (а.с. 35 зворот).
Представником позивача 20.11.2023 подано клопотання про відкладення розгляду справи до 28.11.2023.
Як зазначає відповідач, 28.11.2023 ані представник позивача ані позивач не з`явились до контролюючого органу для участі у розгляді справи про порушення законодавства на автомобільному транспорті, що і слугувало підставою для винесення спірної постанови 28.11.2023 за їх відсутності.
Отже, посилання позивача на не повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідачем було вжито всіх заходів, спрямованих на належне та своєчасне інформування ОСОБА_1 про розгляд справи.
При цьому, колегія суддів зауважує, що доводи представника позивача про призначення розгляду справи на 27.11.2023 є лише хибним припущенням, оскільки дата розгляду справи (28.11.2023) відповідає зазначеній представником позивача даті у заяві про відкладення розгляду справи.
Так, пунктом 27 Порядку № 1567 передбачено, що у разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.
За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
Враховуючи наведені норми права та встановлені колегією суддів обставини, слід дійти висновку про дотримання відповідачем порядку належного повідомлення позивача про час і місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, а відтак неявка уповноваженої особи суб`єкта господарювання у спірних правовідносинах є підставою для розгляду справи за її відсутності.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №  820/4624/17.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з цим, як визначено частиною першою цієї статті, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що відповідачем правомірно притягнуто позивача до адміністративно- господарської відповідальності на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” за порушення вимог статті 48 вказаного Закону, а тому підстави для скасування постанови № ПШ 025711 від 28.11.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу відсутні.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, враховуючи, що суд першої інстанції, не дослідивши належним чином наявні в матеріалах справи докази, що мають важливе значення для правильного вирішення спору, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови, колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 у справі № 480/12854/23 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -     

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті - задовольнити.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 по справі № 480/12854/23 - скасувати.
Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу Державного нагляду (контролю) у Сумській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови - залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    О.А. Спаскін