ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

12 червня 2024 року 	м.Дніпро	справа № 340/8113/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,    
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року у справі № 340/8113/23 (суддя Петренко О.С.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про визнання протиправною та скасування:
- постанови Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області (далі - відповідач) про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 014747 від 11.07.2023, якою до ФОП ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 8 500 грн.;
- постанови Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області про застосування                 адміністративно-господарського штрафу №ПШ 014748 від 11.07.2023, якою до ФОП ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17 000 грн..
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він як фізична особа-підприємець не здійснює ніякої діяльності, пов`язаної з автомобільними перевезеннями, а тому не є і не можу бути автомобільним перевізником. Як фізична особа, позивач є власником декількох автомобілів, і жодного разу особисто не приймав участі у перевірках, що проводилися представниками відповідача. Оскільки автомобіль позивача був переданий у користування фермерському господарству ОСОБА_1 , позивач не може нести ніякої відповідальності за дії водія даного господарства, який не мав під час перевірки документів, передбачених законодавством та не надав представникам відповідача під час перевірки договору позички автомобіля та відповідних пояснень.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року позовні вимоги задоволено. Судом скасовані оскаржені позивачем постанови відповідача.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове  рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що за результатами проведення габаритно-вагового контролю транспортного засобу встановлено перевищення габаритних параметрів, а саме висота вантажу становила 4,3 м, замість допустимої – 4м. Крім того, водієм не була надана товарно-транспортна накладна. Надання договору позички транспортного засобу згодом жодним чином не спростовує та не змінює встановлених на місці події фактичних обставин, зафіксованих в акті проведення перевірки. Вказує, що договір позички транспортного засобу не можна прийняти як доказ, оскільки він нотаріально не посвідчений.
Позивачем надіслано відзив на апеляційну скаргу, у якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Звертає увагу на те, що на момент здійснення перевірки вищевказаного транспортного засобу, працівниками Укртрансбезпеки, позивач не був перевізником в розумінні статті 1 Закону №2344-III, оскільки належний йому на праві власності транспортного засобу було передано у строкове безоплатне користування відповідному суб`єкту господарювання то, в даному випадку позивач не може бути суб`єктом відповідальності, що передбачена абзацами 3, 14 частини 1 статті 60 Закону №2344-III.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія судів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
30.05.2023 посадовими особами Укртрансбезпеки, на автомобільній дорозі Н-14 Олександрівка-Кропивницький-Миколаїв проводилась рейдова перевірка, під час якої було зупинено транспортний засіб марки MAN, д.н.з. НОМЕР_1 , який здійснював перевезення вантажу з перевищенням встановлених законодавством вагових норм.
За результатами проведення габаритно-вагового контролю зазначеного транспортного засобу встановлено перевищення габаритних параметрів, а саме висота вантажу становила 4,3 м, замість допустимої – 4м.
В зв`язку з виявленням вищевказаних порушень, посадовими особами Укртрансбезпеки складено акт №352449 від 30.05.2023 проведення перевірки додержання вимог законодавства на автомобільний транспорт, акт про перевищення транспортним засобом нормативно вагових параметрів №001285 від 30.05.2023 та довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю №005339 від 30.05.2023, відповідно до п.21 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті , затв. постановою КМУ №1567 від 08.11.2006.
30.05.2023 року під час рейдової перевірки посадовим особам відповідача водієм не було надана товарно-транспортна накладна на вантаж, про що зазначено державним інспектором в акті №352449 від 30.05.2023.
В зв`язку з ненаданням під час перевірки товарно-транспортної накладної, на розгляд справи було запрошений власник транспортного засобу – ФОП ОСОБА_1 , який правом на подання пояснень та надання доказів не скористався, на розгляд справи не прибув.
За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті 11.07.2023 винесено:
- постанову № ПШ 014747, відповідно до якої на підставі абз.14 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» до ФОП ОСОБА_1 застосовано                          адміністративно-господарський штраф у розмірі 8 500 грн.;
- постанову № ПШ 014748, відповідно до якої на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» до ФОП ОСОБА_1 застосовано                          адміністративно-господарський штраф у розмірі 17 000 грн..
Вважаючи зазначені постанови протиправними, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що оскаржені постанови підлягають скасуванню, оскільки позивач не є автомобільним перевізником в даному випадку.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та зазначає наступне.
Засади організації і діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III (далі - Закон №2344-ІІІ)
Вказаний закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами-суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (стаття 3 Закону № 2344-ІІІ).
Як передбачено статтею 34 Закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Статтею 48 Закону № 2344-III визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи на підставі яких виконуються вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Таким чином, перелік необхідних документів не є вичерпним, оскільки у статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що законодавством можуть бути передбачені інші документи, необхідні для проведення внутрішніх перевезень вантажів.
Спірна постанова прийнята № ПШ 014748 від 11.07.2023 у зв`язку з порушенням вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Так, абзац третій частини першої статті 60 Закону № 2344-III регламентує, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Крім того, за результатами проведення габаритно-вагового контролю зазначеного транспортного засобу встановлено перевищення габаритних параметрів, визначених в пункті 22.5 Правил дорожнього руху, а саме висота вантажу становила 4,3 м, замість допустимої – 4м.
Спірна постанова прийнята № ПШ 014747 від 11.07.2023 у зв`язку із здійсненням перевезення вантажів з перевищенням габаритних параметрів транспортного засобу, відповідальність за яке передбачена абзацом чотирнадцятим частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Відповідно до абзацу 14 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III, перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5 відсотків до 10 відсотків включно при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За обставинами справи посадовими особами Укртрансбезпеки проведена рейдова перевірка транспортних засобів на дотримання автомобільними перевізниками дотримання вимог Закону України «Про автомобільний транспорт». Рейдова перевірка відбулася, зокрема, щодо транспортного засобу, який належить позивачу.
Спірним у цій справі є питання ненадання водієм необхідних документів в момент перевірки, а надання таких документів позивачем лише до суду (договір позички транспортного засобу).
При цьому, Верховним Судом у постановах від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21, від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21, від 06.09.2023 у справі № 120/5064/22, від 16.08.2023 у справі № 160/12371/22 та інших подібних - сформовано наступну сталу та послідовну судову практику щодо застосування статей 48 та 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», зокрема, в контексті реалізації повноважень Укртрансбезпеки щодо притягнення суб`єктів господарської діяльності до адміністративної відповідальності.
Верховний Суд, проаналізувавши наведені положення законодавства у постанові від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21 зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
В цьому контексті основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися з розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
За висновком Верховного Суду у справі № 640/27759/21 тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.
У постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 Верховний Суд зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постановах від 23.08.2023 у справі № 600/1407/22-а, від 12.10.2023 у справі № 280/3520/22, від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21.
Тобто, положення статті 60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21).
Позивач, заперечуючи проти застосування до нього адміністративно-господарських штрафів, вказує, що він дійсно є власником вантажного автомобіля – евакуатора марки MAN, д.н.з. НОМЕР_1 .
До позовної заяви позивач додав копію договору позички від 17.01.2023, за яким, передано об`єкт позички - автомобіль марки MAN, д.н.з. НОМЕР_1 у користування ФГ ОСОБА_1  (а.с.25-30).
Згідно з актом передачі-приймання автомобіля до договору позички від 17 січня                   2023 року, позивач передав, а ФГ ОСОБА_1 прийняло автомобіль марки MAN, д.н.з. НОМЕР_1 .
Саме ФГ ОСОБА_1 30.05.2023 року здійснювалось транспортне перевезення автомобілем марки MAN, д.н.з. НОМЕР_1 трактору Беларус-82.1, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ФГ Зелінського С.Б. (а.с.24).
Акт №352449 від 30.05.2023 був складений на фізичну особу ОСОБА_1 , а спірні постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу складені на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .
Так, позивач заперечує реєстрацію в якості фізичної особи підприємця, натомість вказуючи про реєстрацію – ФГ Зелінського С.Б. (а.с.13-20).
Тобто, відповідачем невірно визначений суб`єкт застосування                                  адміністративно-господарського штрафу, помилково накладений штраф на ОСОБА_1 як фізичну особу-підприємця, при наявності доказів володіння майновими правами на вантажівку – ОСОБА_1 , як фізичною особою, а також помилково визначено вказане перевезення як надання послуги з перевезення.
При цьому, долучені до матеріалів докази свідчать, що перевезення трактору відбувалось ФГ для власних потреб автомобілем, який переданий у користування цьому ж фермерському господарству, що свідчить про  відсутній обов`язок мати товарно-транспортну накладну при перевезенні вантажу транспортним засобом, для власних потреб.
З огляду на встановлені обставини, позивач у спірних правовідносинах не мав статусу автомобільного перевізника у розумінні статей 1, 33 Закону №2344-ІІІ, та не може бути суб`єктом відповідальності, передбаченої абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-III.
Адміністративно-господарський штраф накладається не на місці здійснення перевірки. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника.
На важливості такого етапу процедури реалізації повноважень Укртрансбезпеки з притягнення суб`єктів господарської діяльності до відповідальності, передбаченої частиною першою статті 60 Закону № 2344-III, як розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт по суті з метою з`ясування дійсних обставин вчинення правопорушення, встановлення належної винної особи (автомобільного перевізника) та притягнення її до відповідальності у випадку винних дій/бездіяльності, наголошував Верховний Суд у постанові від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21.
Повідомлення про розгляд справи з питань порушення законодавства про автомобільний транспорт, яким позивача було запрошено прибути на розгляд 11.07.2023 з 09:00 до 12:00, направлено йому рекомендованим листом з повідомленням, як це і передбачено Порядком №1567, за адресою проживання позивача (яка також визначена у позовній заяві), а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 68).
Отже, відповідач виконав свій обов`язок щодо направлення рекомендованого повідомлення позивачу про розгляд справи. Проте в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо явки позивача на розгляді справи з питань порушення законодавства про автомобільний транспорт, або надання відповідачу будь-яких пояснень чи заперечень під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Зважаючи на викладене, з огляду на ненадання відповідачу жодних доказів на підтвердження належного перевізника (ФГ Зелінського С.Б.) як в момент виявлення порушення (під час перевірки), так і під час безпосереднього розгляду питання про притягнення позивача до відповідальності, колегія суддів зазначає про відсутність у спірних постановах відповідача такої властивості, як протиправність, проте враховуючи досліджені обставини з розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності наданих суду доказів, належним і достатнім способом захисту порушеного інтересу позивача саме скасування постанов відповідача про застосування адміністративно-господарського штрафу.
Аналогічний підхід до вирішення спору застосував й Верховний Суд у постанові від 27.03.2019 у справі № 826/15117/17.
Колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.
Стосовно доводів скаржника, що під час рейдової перевірки водій не повідомляв про наявність та не надавав посадовим особа Укртрансбезпеки договору позички транспортного засобу, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вказані відповідачем обставини не впливають на суть спірних правовідносин. Жодна норма діючого законодавства не визначає такі обставини в якості підстави для покладення відповідальності згідно ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» на власника транспортного засобу, який в установленому порядку передав цей транспортний засіб в тимчасове платне користування.
Щодо посилань скаржника на відсутність нотаріального посвідчення договору позички, колегія суддів зазначає.
Відповідно до частини четвертої статті 828 Цивільного кодексу України договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Слід зазначити, що частина четверта статті 828 Цивільного кодексу України після слів «позички транспортного засобу» була доповнена словами «(крім наземних самохідних транспортних засобів)» відповідно до пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень», прийняття якого, як свідчить Пояснювальна записка до вказаного Закону, мало на меті саме усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наземні транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.
Пункт «b» статті 1 Європейської угоди, що стосується праці екіпажів транспортних засобів, здійснюючих міжнародні автомобільні перевезення (дата приєднання Україною 07 вересня 2005 року) визначає, що «автомобіль» - це будь-який самохідний автотранспортний засіб, що зазвичай використовується для автомобільних перевезень людей чи вантажів або для буксирування дорогами транспортних засобів, що використовуються для перевезення людей чи вантажів; цей термін не охоплює сільськогосподарські трактори.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відтак, з огляду на відсутність у чинному на час виникнення спірних відносин законодавстві України чіткого визначення поняття «наземний самохідний транспортний засіб» непосвідчення нотаріально договорів позички транспортних засобів, укладених з фізичними особами, не свідчить про недійсність останніх.
Вказана правова позиція узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.06.2023 у справі № 520/5139/2020.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, рішення судом прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року                 у справі № 340/8113/23 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак