ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року	Львів	Справа № 460/4949/23 пров. № А/857/8309/24	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Затолочного В.С., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому,  про визнання  бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції - Дудар О.М.,
час ухвалення рішення - не зазначено, 
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складання повного тексту рішення - 22 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати при звільненні компенсації за невикористану в році звільнення щорічну основну оплачувану відпустку у кількості 35 календарних днів; стягнути на його користь суму компенсації за невикористану в році звільнення щорічну основну оплачувану відпустку у кількості 35 календарних днів; зобов`язати нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, що утримується із суми компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 35 календарних днів; зобов`язати нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації відпустки за весь час затримки виплати - за період з 02 лютого 2023 року по день фактичної виплати компенсації.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 04.03.2021 по 01.02.2023 проходив службу у Територіальному управлінні  Державному бюро розслідувань, розташованому у місті Хмельницькому, на посадах начальницького складу. Вказує, що з 01.02.2023 його звільнено зі служби з виплатою грошової компенсації за 03 календарних дні невикористаної щорічної основної та 01 календарний день додаткової оплачуваної відпусток, пропорційно до відпрацьованого часу, за 2023 рік. Однак, йому не було виплачено грошову компенсацію за невикористані 10 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік та 25 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік. Вважає, що має право на отримання компенсації за невикористані 35 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки, а також на грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, що утримується із суми компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 35 календарних днів, а відповідач, не виплачуючи вказану компенсацію, допустив протиправну бездіяльність. Крім того, вважає, що відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати такої компенсації - за період з 02 лютого 2023 року по день фактичної виплати компенсації.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року    адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 35 календарних днів. Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Хмельницькому, нарахувати та виплатити ОСОБА_1   грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 35 календарних днів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Закон України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIII   (далі - Закон № 794-VIII) не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, а натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом. Отже, до правовідносин, пов`язаних з соціальним захистом осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, застосуванню належать відповідні норми Закону № 580-VIIІ. Законом не виключаються випадки, коли особою рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань відпустка не буде використана протягом календарного року та не передбачено позбавлення особи рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань права на відпустку, яке вона отримала, проте не використала у попередньому календарному році. У наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особа рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виявляється у праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особою рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок. Таким чином, при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні відпусток, однак, відповідач безпідставно не виплатив позивачеві таку компенсацію при звільненні. Оскільки суму компенсації за невикористану відпустку відповідачем позивачу виплачено не було (що є предметом спору у цій справі), то суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо виплати компенсації втрати частини доходів як передчасної. Також суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав зобов`язувати відповідача здійснити на користь позивача компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки відповідний обов`язок виникає одночасно з виплатою нарахованого відповідачем грошового забезпечення, тобто у майбутньому, отже, відповідні вимоги є передчасними, а тому задоволенню не підлягають. З врахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, кількості поданих позивачем доказів, обсягу обставин, що підлягали доказуванню, суд першої інстанції вважав за необхідне зменшити розмір судових витрат на правничу допомогу  з 12600 грн до 7000,00 грн.
  Не погодившись з прийнятим рішенням в частині задоволення позовних вимог, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому,  подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що для осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, а також для поліцейських, чинне на момент звільнення позивача зі служби законодавство передбачає виплату грошової компенсації виключно за дні відпустки, які не використані в році звільнення. Вказує, що оскільки позивач звільнений з посади 01.02.2023, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, мало обов`язок виплатити йому компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку виключно за 2023 рік. Зауважує, що положення Закону № 794-VIII та Закону № 580-VIII є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а застосування судом першої інстанції положень загального законодавства, а саме Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки», є помилковим. Зазначає що витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям реальності, розумності виконаних адвокатом робіт, оскільки вказана справа є справою незначної складності та розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, шо суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Вказує, що при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні відпусток, однак, відповідач безпідставно не виплатив позивачеві таку компенсацію при звільненні. Звертає увагу на те, що у суді першої інстанції відповідачем не подавалось заперечень на заяву про стягнення витрат на пофесійну правничу допомогу.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржене, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції,  ОСОБА_1 з 04.03.2021 по 01.02.2023 проходив службу у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, на посадах начальницького складу, що підтверджується довідкою від 01.02.2023 № 10/14-09-23 (а.с.11).
Наказом директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, від 27.01.2023 № 05-о/с/ДСК, ОСОБА_1 звільнено зі служби з 01.02.2023 з виплатою грошової компенсації за 03 календарних дні невикористаної щорічної основної та 01 календарний день додаткової оплачуваної відпусток, пропорційно до відпрацьованого часу, за 2023 рік (а.с.10).
Згідно з повідомленням, від 01.02.2023 про нараховані та виплачені суми при звільненні, ОСОБА_1 нараховано та виплачено 01.02.2023 компенсацію за 04 дні невикористаної відпустки в сумі 7246,67 грн (а.с.19).
Відповідно до довідки Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, від 09.02.2023 №19/14-09-23, ОСОБА_1 не використав 10 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік та 25 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік (а.с.16).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 35 календарних днів, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу  грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 35 календарних днів.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Преамбулою Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено, що цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно із ст. 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток:
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);
3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);
3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);
4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону);
5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
За приписами ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Станом на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами та ухвалення цього рішення в Україні діє правовий режим воєнного стану.
Особливості організації трудових відносин в умовах цього стану визначено Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX (далі - Закон №2136-IX).
Положеннями ч. 1 ст. 12 Закону № 2136-IX встановлено, що у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».
Нормативно-правовим актом, який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань є Закон України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIII (далі - Закон №794-VIII).
Відповідно до ст. 1 Закону № 794-VIII, Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
Згідно зі ст. 2 Закону №794-VIII, Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 14 Закону №794-VIII, до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 14 Закону №794-VIII, трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 19 Закону № 794-VIII, держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.
Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 20 Закону № 794-VIII, умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців Державного бюро розслідувань повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до Державного бюро розслідувань висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.
На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Закон № 794-VIII не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, а натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Отже, до правовідносин, пов`язаних з соціальним захистом осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, застосуванню належать відповідні норми Закону № 580-VIIІ.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 92 Закону № 580-VIII, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами 1 - 4 статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Тривалість щорічної відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
За приписами ч. 10 ст. 93 Закону № 580-VIII, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Згідно з пунктами 81, 82 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 (далі - Положення № 743), особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 4) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 5) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 6) відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення).
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.
Особам рядового та начальницького складу - учасникам бойових дій та прирівняним до них особам надаються щорічні основні відпустки у зручний для них час.
Відповідно до пункту 84 Положення № 743, щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.
Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.
Згідно з абзацом 2 пункту 95 Положення № 743, за невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Отже, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права.
Види відпусток, які можуть надаватися особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, в силу положень частини 2 статті 19 Закону № 794-VIII визначені у статті 92 Закону № 580-VIII, згідно з якою особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин 8, 11 статті 93 Закону № 580-VIII, згідно з якими поліцейським, які захворіли під час щорічної відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із щорічної відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із щорічної відпустки здійснюється за письмовим наказом керівника відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами.
Подібні норми містить Положення № 743, відповідно до пункту 97 якого відкликання осіб рядового та начальницького складу із щорічної основної відпустки керівником (начальником), який її надав, допускається лише у разі службової необхідності. Невикористана частина щорічної основної відпустки надається в порядку, передбаченому абзацом першим пункту 84 цього Положення.
Таким чином, законом не виключаються випадки, коли особою рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань відпустка не буде використана протягом календарного року та не передбачено позбавлення особи рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань права на відпустку, яке вона отримала, проте не використала у попередньому календарному році. Водночас, надано право в особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) використати щорічну основну відпустку за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.
Тобто, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особа рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виявляється у праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особою рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
З огляду на відсутність правового регулювання спірного у цій справі питання нормами Закону № 580-VIII, який в силу положень частини 2 статті 19 Закону №794-VIII поширюється на осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань у частині соціальних гарантій, і Положення № 743, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що під час вирішення цього спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.
Як зазначено вище, за приписами ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Тобто у випадку звільнення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Подібна правова позиція, яка стосується питання виплати компенсації невикористаної частини відпустки поліцейським за минулі роки, викладена у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 160/5393/19, від 31.03.2021 у справі № 320/3843/20 та від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, від 30.11.2022 у справі № 640/85/20, які суд враховує в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту військовослужбовців, поліцейських та деяких інших осіб» від 06.09.2023 № 3379-IX внесені зміни, зокрема, до ч. 10 ст. 93 Закону № 580-VIII, згідно з якими поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського; щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (набрав чинності 05.10.2023).
Однак, станом на день звільнення (01.02.2023) позивача зі служби діяли норми ч. 10 ст. 93 Закону № 580-VIII, відповідно до яких позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку.
Відтак, покликання скаржника на те, що як стосовно поліцейських, так і стосовно осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які користуються соціальними гарантіями, передбаченими для поліцейських, законодавство передбачає можливість виплати компенсації за невикористану виключно у році звільнення відпустку, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним та необгрунтованим.
Таким чином, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні відпусток, однак, відповідач безпідставно не виплатив позивачеві таку компенсацію при звільненні, чим допустив протиправну бездіяльність.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що порушені права позивача належить захистити шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку за період 2021-2022 роки (10 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, 25 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік).
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1  ст. 132 КАС України  судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1, 2  ст. 134 КАС України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Частиною 3  ст. 134 КАС України  передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4  ст. 134 КАС України).
Відповідно до положень ч. 5  ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України  розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 1  ст. 139 КАС України  при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 7  статті 139 КАС України  розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з ч. 9  ст. 139 КАС України  при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значенням справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Приписами ст. 30 Закону України від 05 травня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.
Із матеріалів справи слідує, що правову допомогу позивачу у цій справі надавала адвокат Захарець Ірина Анатоліївна.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: договір про надання правової допомоги від 03.02.2023 № 07/03.02 (а.с.20-25), додатковий договір від 06.03.2023 № 1 до договору про надання правової допомоги від 03.02.2023 № 07/03.02 (а.с.63).
Відповідно до п. 4.5 Договору про надання правової допомоги від 03.02.2023 № 07/03.02, оплата послуг адвоката здійснюється у наступній формі: по факту надання послуг на підставі актів прийому-передачі наданих послуг.
Додатковим договором від 06.03.2023 № 1 до договору про надання правової допомоги від 03.02.2023 №07/03.02, сторони погодили пункт 4.5. Договору від 03.02.2023 №07/03.02 в такій редакції: «Оплата послуг адвоката здійснюється у наступній формі: по факту надання послуг професійної правничої допомоги у справі № 460/4949/23 на підставі актів прийому-передачі наданих послуг шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок адвоката протягом десяти днів з дати прийняття судом першої інстанції рішення по справі № 460/4949/23» (а.с.63).
Відповідно до актів прийому-передачі наданих послуг від 27.02.2023 № 1 та від 13.04.2023 № 2 згідно з Договором про надання правової допомоги від 03.02.2023 № 07/03.02, адвокатом в межах цієї справи надано позивачу послуги загальною вартістю 12  600 грн: 1) підготовка та відправлення адвокатського запиту від 06.02.2023 № 03/02-23 з метою збору доказів для подання позовної заяви - в обсязі 1 година - 900,00 грн; 2) підготовка та подання до суду позовної заяви про стягнення неотриманого при звільненні грошового забезпечення (включно з підготовкою правової позиції по справі, опрацюванням законодавства, судової практики, доказів по справі, а також безпосередньо складання та оформлення такої заяви) - в обсязі 6 годин - 5 400,00грн; 3) подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи №460/4949/23 та безпосереднє ознайомлення в суді з матеріалами справи - в обсязі 1 година - 900,00 грн; 4) підготовка та подання до суду відповіді на відзив по справі № 460/4949/23 (включно з опрацюванням відзиву Відповідача та його доводів, законодавства, судової практики, а також безпосередньо складання та оформлення такої заяви) в обсязі 5 годин - 4500,00грн; 5) підготовка клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі № 460/4949/23 - в обсязі 1 година - 900,00грн.
Водночас, згідно з договором від 03.02.2023 № 07/03.02, Додатковим договором від 06.03.2023 № 1 до договору про надання правової допомоги від 03.02.2023 №07/03.02 та актами від 27.02.2023 №1 та від 13.04.2023 № 2 оплата послуг здійснюється протягом десяти днів з дати прийняття судом першої інстанції рішення по справі.
У постанові Верховного Суду від 21.01.2021 (справа № 280/2635/20, провадження № К/9901/29763/20) судова колегія зазначила, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
На переконання колегії суддів, норми ст. 134, 139 Кодексу адміністративного судочинства України були введені в Кодекс адміністративного судочинства України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. За існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.
Враховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, про те, що витрати позивача на правничу допомогу, надану адвокатом Захарець І.А., підлягають відшкодуванню, незважаючи на відсутність їх фактичної сплати на момент постановлення рішення суду.
Аналіз вищенаведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Згідно з ч. 6, 7 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Колегія суддів зазначає, що сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, у відзиві на позовну заяву подавало свої заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно з ч. 9  ст. 139 КАС України  при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2  статті 6 КАС України  та  статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»  застосовується судами як джерело права, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України».
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
Пунктом 3.2  рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу  це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Судом першої інстанції при вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу враховано доводи відповідача про те, що дана є справою незначної складності, обсяг наданих послуг та витрачений час не є значним, а окремі види наданих послуг не є видами правової допомоги, які підлягають відшкодуванню в порядку ст.139 КАС України.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції прийшов до висновку про те, з врахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, кількості поданих позивачем доказів, обсягу обставин, що підлягали доказуванню, слід зменшити розмір судових витрат на правничу допомогу до 7000,00 грн.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції про те, що   виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті  134, частиною дев`ятою статті  139 КАС України, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 7000,00 грн.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання такого висновку помилковим чи неправильним, оскільки скаржником в апеляційній скарзі не спростовано неспівмірності витрат на правову допомогу із складністю справи; часом, який об`єктивно необхідно було витратити на підготовку позовної заяви та відповіді на відзив на позовну заяву; обсягом наданих адвокатом послуг.
Стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача адвокатом Захарець І.А. подано клопотання, в якому просить стягнути з бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4500 грн.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: акт прийому-передачі наданих послуг від 17.05.2024 № 3 згідно з Договором про надання правової допомоги від 03.02.2023 № 07/03.02, детальний опис наданих адвокатом послуг та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг від 17.05.2024 № 3 гідно з Договором про надання правової допомоги від 03.02.2023 № 07/03.02, адвокатом в межах цієї справи у суді апеляційної інстанції надано позивачу послуги загальною вартістю 4500 грн: 1) підготовка та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу по справі № 460/4949/23 (включно з опрацюванням апеляційної скарги Відповідача та його доводів, законодавства, судової практики, а також безпосередньо складання та оформлення такого відзиву) в обсязі 5 годин - 4500,00 грн.
Також в цьому Акті вказано, що оплата наданих послуг проводиться після підписання даного Акту шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Адвоката.
Матеріалами справи підтверджується, що адвокатом Захарець І.А. подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року на 7 арк. (додатки до відзиву на 6 арк.).
Проаналізувавши вищевказані Детальний опис робіт, виконаних адвокатом, Акт виконаних робіт та матеріали справи, колегія суддів вважає, що заявлений розмір витрат на правову допомогу у сумі 4500 грн не є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), а також є завищеним щодо відповідача.
Суд апеляційної інстанції враховує, що подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не потребуло вивчення великого обсягу фактичних даних, правова позиція позивача у суді апеляційної інстанції не змінювалась, зміст відзиву на апеляційну скаргу частково дублює зміст позову та відповіді на відзив на позовну заяву, за підготовку яких суд першої інстанції стягнув відповідне відшкодування. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що сума заявлена до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною зі складністю справи та обсягом наданих послуг, тому підлягає зменшенню.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року  у справі № 460/4949/23 - без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, (вул. Юхима Сіцінського, 12, м. Хмельницький, 29009, код ЄДРПОУ 42335958) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 2000 грн 00 коп дві тисячі гривень).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	М. А. Пліш 	
Повне судове рішення складено 23 липня 2024 року.