ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4979/24 Справа № 200/21931/16 	  	Головуючий у першій інстанції:  Цитульський В. І. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                         Красвітної Т.П., 
суддів:                                 Єлізаренко І.А., Свистунової О.В., 
за участю секретаря                 Сахарова Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_4 ,  ОСОБА_1 , третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіслав Олександрович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майно із чужого незаконного володіння,– 

ВСТАНОВИЛА:
У грудні 2016 року  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що у 2015 році вона познайомилася із чоловіком на ім`я « ОСОБА_5 », який почав їй допомагати. 14.08.2015 ОСОБА_5 обманув її та під приводом підписання угоди про її утримання та лікування змусив її підписати договір купівлі-продажу належної їй квартири АДРЕСА_1 . Після цього ОСОБА_5 зник. Недійсність договору позивачка обґрунтовує тим, що через похилий вік, незадовільний стан здоров`я та необхідність стороннього догляду її введено в оману. Окрім того, вона не отримала коштів за квартиру, а ціна договору була значно заниженою. Квартира була її єдиним житлом, в якому вона залишилася проживати. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14.08.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.О. за №15561, та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вказану квартиру (а.с. 143-150 т.2). 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2024 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14.08.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з відповідачів на користь позивачки судовий збір у розмірі по 2685,26 грн, з кожного (а.с. 222-225 т.3). 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 1-5 т.4). 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 (а.с. 69 т.4), рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки приватному нотаріусу Бондаренку Р.О., а також довідками про доставку судової повістки в електронному вигляді представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . У зв`язку з відсутністю відповідачки ОСОБА_4 за останньою відомою суду адресою, що також відповідає відомостям з Єдиного державного демографічного реєстру №545500 від 16.04.2024 (а.с. 24 т. 4), сповіщення відповідачки здійснено шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади. 
Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу, які не з`явились. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 29.06.2000 за реєстровим №5-338 (дублікат від 09.04.2008 за реєстровим №1-3767), ОСОБА_3 була власником квартири АДРЕСА_1 , що також підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.07.2008 №19655677 (а.с. 90-91, 92 т.1). 
Місце проживання ОСОБА_3 , 1936 року народження, з 31.10.2000 та до цього часу зареєстроване за цією ж адресою по АДРЕСА_2 , що підтверджується копією її паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Ленінським РВ ДМУ УМВС в Дніпропетровській області 20.09.2000 (а.с. 102-103 т.1). 
14 серпня 2015 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. та зареєстрований у реєстрі за №1561, відповідно до умов якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність придатну для використання за призначенням квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,0 кв.м., і сплачує за неї грошову суму визначену цим договором (а.с. 66, 88-89 т.1). 
Згідно пункту 6 вказаного вище договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 125000,00 грн. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і зміна після укладення договору не підлягає. Підписання цього договору продавцем є підтвердження факту повного розрахунку за вказану квартиру та свідчить про відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. 
Також умовами вказаного вище договору погоджено, зокрема, що право власності покупця на відчужувану квартиру виникає з моменту державної реєстрації цього права (п. 8 договору). 
Сторони договору від 17.08.2015 №1561 домовились, зокрема, що під передачею квартири за цим договором слід вважати передачу речі. Прийняття покупцем від продавця ключів від квартири та технічного паспорту свідчить про те, що передача речі відбулась (пункт 10 договору). 
Право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру зареєстроване 14.08.2015 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2015 №1561, згідно рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. індексний номер 23682931 від 14.08.2015 (а.с. 67, 11-12 т.1). 
04 березня 2016 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тимофєєвою А.О. за реєстровим №100 (а.с. 64-65 т.1). 
Цього ж дня у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тимофєєвою А.О. зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 , згідно рішення індексний номер 28597708 від 04.03.2016, що підтверджується інформаційною довідкою №79840587 від 08.02.2017 (а.с. 27-28 т.1). 
Відповідно до висновку комісійної судово-психіатричної експертизи №346, складеного 05.10.2023 експертами Дніпровської філії судових експертиз Державної установи "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України", ОСОБА_3 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири (14.08.2015) виявляла хронічний стійкий психічний розлад у формі органічного маячного розладу. За своїм психічним станом в період укладення договору купівлі-продажу квартири вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 116-119 т. 3). 
Також встановлено, що згідно звіту про вартість майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 06.08.2015, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 06.08.2015 складає 449930,00 грн (а.с. 28-31, 32-36, 206-230, 231-235 т.2). 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. 
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. 
Частиною першою статті 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). 
Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. 
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України).
Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц. 
Як встановлено судом, за своїм психічним станом в період укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири (14.08.2015)  ОСОБА_3  не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 116-119 т. 3), що підтверджується наведеним вище висновком  комісійної судово-психіатричної експертизи №346 від 05.10.2023.
Крім того, договір купівлі-продажу від 14 серпня 2015 року між позивачкою та ОСОБА_4 фактично не був виконаний у повному обсязі. Так, після укладення оспорюваного договору продавець продовжила постійно проживати у квартирі  АДРЕСА_1 , де зареєстрована проживаючою з 31.10.2000 року по цей час, що підтверджується копією паспорту позивачки, змістом позовної заяви, а також визнано відповідачкою ОСОБА_4 у письмових запереченнях до суду першої інстанції від 27.11.2017 (а.с. 146-147 т.1). ОСОБА_3 продовжує користуватись квартирою та сплачувати комунальні послуги, що підтверджується копіями відповідних квитанцій за 2021 (а.с. 103-119 т.2). 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що в період укладення 14 серпня 2015 року договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. та зареєстрований у реєстрі за №1561,  ОСОБА_3 за своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання вказаного договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України. 
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне прийняття судом, у якості належного доказу, висновку комісійної судово-психіатричної експертизи №346 від 05.10.2023,   колегія зазначає наступне. 
Висновок комісійної судово-психіатричної експертизи №346 складений на підставі ухвали суду експертами, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (ст. 384 КК України) та за відмову від виконання покладених на них обов`язків (ст. 385 КК України) (а.с. 117 т. 3). 
Комісійна судово-психіатрична експертиза проводилась комісією у складі трьох експертів Дніпровської філії судових експертиз Державної установи "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України", які мають високу кваліфікацію, значний стаж роботи: головний судово-психіатричний експерт ОСОБА_8 - стаж роботи 40 років, старший судово-психіатричний експерт ОСОБА_9 - стаж роботи 9 років, в.о. начальника філії ОСОБА_10 - стаж роботи 30 років (а.с. 116 т.3). 
При проведенні вказаної вище експертизи експертами досліджувались безпосередньо стан позивачки ОСОБА_3 шляхом її огляду, спілкування з нею, матеріали даної цивільної справи №200/21931/16-ц, медичні документи (медична карта б/№ амбулаторного хворого з і КЗ «Дніпровська міська поліклініка №1» ДМР», медична карта №28 амбулаторного хворого з КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №2», медичні карти №521, №203 стаціонарного хворого з ПНД ДЗ «СБЛ №1 МОЗ України») на ОСОБА_3 , показання свідків Залужного МП., ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . 
Зокрема, експертами було встановлено, що ОСОБА_3 у 2011 році перенесла гостре порушення мозкового кровообігу, інсульт. 28.09.2015 відмічалася плаксивість, головний біль, запаморочення. В 2017 році встановлено діагноз – органічний емоційно-лабільний розлад.
Згідно пункту 22 висновку комісійної судово-психіатричної експертизи №346, зокрема, висновок експертів підтверджується анамнестичними відомостями, даними матеріалів цивільної справи, медичною документацією, результатами даного психіатричного обстеження про притаманні іспитованій на протязі життя такі риси характеру, як стенічність, напористість, дратівливість, нетерпимість до суб`єктивно трактованої несправедливості, конфліктність; про перенесену іспитованою в минулому травму голови, що у сукупності стало причиною виникнення у неї на цьому тлі маячних ідей відношення, збитку, особливого значення, пов`язаних з конкретними подіями повсякденного життя і спрямованих на конкретних осіб. Маячні ідеї супроводжувалися афективною насиченістю, маячною інтерпретацією подій, що відбувалися, неможливістю їх психокорекції, підпорядковували життя іспитованої до своїх хворобливих відчуттів при грубому порушенні критичних, прогностичних і адаптаційних здібностей. Зазначений хронічний стійкий психічний розлад позбавляв іспитовану можливості розуміти значення своїх дій і керувати ними в період укладання договору купівлі-продажу квартири (а.с. 119 зворот т.3). 
В судовому засідання суду апеляційної інстанції 16 липня 2024 року був допитаний експерт ОСОБА_10 , який, зокрема, пояснив, що висновок експертизи зроблений після детального вивчення та аналізу сукупності усіх наданих у розпорядження експертів доказів і мат еріалів, а також з урахуванням дослідження самої іспитової - ОСОБА_3 , яка оглядалась усіма членами комісії у приміщенні Дніпровської філії судових експертиз Державної установи "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України" за адресою по вул. Надії Алексєєнко, 84 у м. Дніпро. 
Отже, вказаний вище висновок комісійної судово-психіатричної експертизи №346 є належним, допустимим та достовірним доказом у даній справі. Висновок містить чіткі та однозначні відповіді на поставлені судом питання. Відводи експертам заявлені не були.
Підстав для призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи районним судом та судом апеляційної інстанції не встановлено. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи у зв”язку з безпідставністю та необгрунтованістю такого клопотання. 
Враховуючи, що дана цивільна справа перебуває на розгляді у судах з грудня 2016 року, колегія звертає увагу на недопустимість порушення права учасників процесу на вирішення справи протягом розумного строку.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. 
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19 роз`яснено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18 (провадження №12-148гс19) вказано про те, що задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
У постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин». 
У постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі №6-117цс12 зроблено висновок, що «добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом». 
Як встановлено судом, спірна квартира  АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_3 не з її волі, адже вона в період укладення договору купівлі-продажу квартири (14.08.2015) не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. 
Крім того, набувач визнається добросовісним, якщо при укладенні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, проявив обережність і обачність для з`ясування правомочності продавця на відчуження майна. 
Натомість за встановлених судом обставин, станом на момент придбання ОСОБА_1 спірної квартири за договором від 04 березня 2016 року позивачка продовжувала фактично проживати по АДРЕСА_2 , про що не могло бути невідомо відповідачці  ОСОБА_4 , як продавцю за вказаним договором. А відповідач ОСОБА_1 зобов`язаний був проявити обережність і обачність, оглянути нерухоме майно, яке має намір придбати, затребувати у продавця докази відсутності зареєстрованих інших осіб у квартирі, тощо. 
Встановивши, щоспірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника  ОСОБА_3 поза її волею, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для витребування квартири  АДРЕСА_1 від  ОСОБА_1 , на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь позивачки. 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено вибуття майна з володіння поза її волею, є необґрунтованими, спростовуються наведеним вище письмовими доказами, висновком експертизи. Колегія наголошує, що ОСОБА_3 не виявляла наміру продати власну квартиру, адже вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення оспорюваного договору відчуження. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим і підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2  – залишити без задоволення. 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2024 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова