ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4079/24 Справа № 211/5222/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року                                                         м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді                 Агєєва О.В.,
суддів:          Бондар Я.М., Корчистої О.І., 
за участю секретаря судового засідання          Лідовської А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №211/5222/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,та визнання права власності на частку в квартирі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Ніколенко Д. М.,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,та визнання права власності на частку в квартирі.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з початку вересня, а саме з 05.09.2006 він та ОСОБА_3 (на той час ОСОБА_3 , дівоче прізвище ОСОБА_3 ) стали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 
У листопаді 2006 року позивачем було придбано трикімнатну квартиру, що розташована на 2 поверсі 9 поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Факт купівлі квартири підтверджується договором купівлі-продажу ВЕІ №828047 від 30.11.2006р., посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П., зареєстровано в реєстрі за №3250. В договорі, на прохання відповідача, зазначено покупцем саме її, тобто ОСОБА_3 (на час укладання) ОСОБА_6 . Задля купівлі квартири позивачем було використано особисті грошові накопичення, які були зняті з банківського рахунку, що підтверджено документом банку про видачу готівки на передодні укладання договору купівлі-продажу. В подальшому він виконав капітальний ремонт квартири із заміною вікон та підлоги, підвісної стелі, шпалер, за монтування спліт системи (кондиціонеру). 18.08.2007 між позивачем та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб, який 10.12.2010 фактично було припинено ОСОБА_3 з власної ініціативи та невідомих йому причин. Юридично шлюб розірвано за рішенням суду у справі №211/1465/20, що набрало законної сили 18.08.2020. 
Просить суд визнати факт його спільного проживання з ОСОБА_7 однією сім`єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, в період з 05 вересня 2006 року по 18 серпня 2007 року; визнати за ним право власності на 1/2 частину нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_8 однією сім`єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, в період з 05 вересня 2006 року по 18 серпня 2007 року.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині в задоволені позову відмовлено. З моменту набрання рішенням законної сили скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 19 вересня 2023 року.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що матеріали справи не містять доказів факту спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат на утримання житла, його ремонт. Надані позивачем докази (наряди замовлення, видаткові накладні) є лише припущенням позивача.
Судом не взято до уваги, що у період з 08.12.1990 року по 30.06.2005 року відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , з яким після розірвання шлюбу, фактично проживала до січня 2007 року, даний факт підтверджується актом з місця проживання від 05.10.2023 року.
Таким чином, квартира була придбана у період спільного проживання з ОСОБА_9 , який в подальшому подарував свою 1/2 частину квартири відповідачу, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення Довгинцівського районного суду м.Кривий Ріг від 29 січня 2024 року про визнання права власності на 1/4 квартири АДРЕСА_2 , є цілком законним, та обґрунтованим. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду вважає безпідставною. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних обставин.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 18.08.2007 року зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.07.2020 у справі № 211/1465/20, яке набрало законної сили 18.08.2020.
У період з 08.12.1990 по 30.06.2005 ОСОБА_10 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9 . Від шлюбу вони мають повнолітню доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири посвідченого завідуючою 4-ю Криворізькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_12 , від 31.05.1997 року подружжям ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_2 (а.с.73).
Відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири від 30.11.2006 ОСОБА_9 , продав ОСОБА_13 1/2 частину вказаної квартирі, ціна договору - 17 275,00 грн., пунктом 2.2. Договору підтверджено факт повного розрахунку сторонами за продану 1/2 частинку квартири. В наслідок чого відповідач стала єдиною власницею спірної квартири (а.с.74).
Відповідно до витягу з реєстрації права власності на нерухоме майно від 11.12.2006 року на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.2006 року за ОСОБА_13 зареєстровано 1/2 частину спірної квартири (а.с.75). 

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту проживання з відповідачем однією сім`єю у період з 05 вересня 2006 року по 18 серпня 2007 року, придбання ними у період фактичних шлюбних відносин 1/2 частини спірної квартири, та задовольнив позов частково, дійшовши висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 .

Апеляційний суд погоджується з даним висновком та зазначає наступне.

Відповідно до ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зробила висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

На підтвердження факту спільного проживання та  спільного придбання нерухомого майна (частки спірної квартири),  ОСОБА_1  посилається на заяву про видачу готівки №101792 від 30.11.2006 у сумі 453 000 грн. (а.с.4), тобто у день укладення між відповідачем та її колишнім чоловіком  ОСОБА_9  договору купівлі-продажу частини квартири; на наряди-замовлення від 16.11.2006 за №№ 2967, 2968 (а.с.5, 6), які свідчать про оплату в сумі 10 600 грн. та 250 грн. відповідно ОСОБА_1  виробів з металопластику, а саме замовлення встановлення п`яти вікон, двох балконних блоків, балконної двері, москітної дверної сітки за адресою по  АДРЕСА_1 ; на накладну №236 від 05.12.2006 (а.с.12), яка свідчить про оплату в сумі 13 000 грн. ОСОБА_1 спліт-системи, її монтаж та запуск за адресою по АДРЕСА_1 ; на видаткові накладні за №№432, 566 від 10.12.2006 (а.с.13, 14), які свідчать про оплату в сумі 11 850 грн. та 2 318 грн. відповідно ОСОБА_1 робіт по монтажу підвісної стелі та закупівлю будівельних матеріалів (ламінат, ковролін, плінтус) за адресою по АДРЕСА_1 .
Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що у період з 05 вересня 2006 року по 18 серпня 2007 року позивач ОСОБА_1 активно витрачав свої особисті кошти на здійснення ремонтних робіт у квартирі  АДРЕСА_2  та встановлення спліт-системи, що свідчить про проживання сторін у спірний період однією сім`єю та ведення сторонами спільного господарства.
Також факт спільного проживання підтверджується копіями фотокарток, на яких ОСОБА_1 та ОСОБА_10 виглядають органічно, як подружня пара на відпочинку за кордоном разом з донькою відповідача.

Згідно Акту складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 та підписаного ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , засвідченого ТОВ «КК-Наш Дім» ОСОБА_17 , від 05.10.2023 року, ОСОБА_18 дійсно з травня 1997 року по січень 2007 року проживала однією сім`єю (мали спільний побут та бюджет) разом з ОСОБА_9 та їх донькою ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.76).
Разом з тим, відповідно до акту від 09.11.2020 року складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 підписаного ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та засвідченого ТОВ «КК-Наш Дім» ОСОБА_17 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю у період з грудня 2004 року по 2009 рік за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.85).
Судом першої інстанції надано належну оцінку Акту від 05.10.2023 який підтверджує спільне проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_9 у період з травня 1997 року по січень 2007 року за адресою: АДРЕСА_1 , вважаючи його не належним доказом у справі, оскільки він підписаний свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_16 яка, у свою чергу, 09.11.2020 підписали такий же Акт, що підтверджував спільне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у період з 2004 року по 2009 рік за спірною адресою.

Відповідачем належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача в цій частині не надано. 

Таким чином, суд першої інстанції на підставі зібраних доказів та пояснень свідків, дійшов обґрунтованого висновку про наявність факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. 
У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Разом з тим, згідно із ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цьогоКодексу.
Тобто при застосуванні ст.74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2022 року в справі № 149/2697/21 (провадження № 61-10505св22) зроблено висновок, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Як встановлено судом першої інстанції, 31.05.1997 року подружжям ОСОБА_3 було придбано квартиру АДРЕСА_2 (а.с.73).
Відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири від 30.11.2006 ОСОБА_9 , продав ОСОБА_13 належну йому 1/2 частину вказаної квартирі, за 17 275 грн. Пунктом 2.2. Договору підтверджено факт повного розрахунку сторонами за продану 1/2 частинку квартири. В наслідок чого відповідач стала єдиною власницею спірної квартири (а.с.74).
Отже, 1/2 частина спірної квартири АДРЕСА_2 належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31.05.1997, інша 1/2 частина квартири набута відповідачем у власність під час перебування з позивачем у фактичних шлюбних відносинах.
Таким чином, оскільки 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_10 , а інша 1/2 частина квартири набута за договором купівлі-продажу у період фактичних шлюбних відносин з позивачем, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат на утримання житла, його ремонт є необґрунтованими та спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи.

Посилання відповідача на те, що у період з 08.12.1990 року по 30.06.2005 року відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , з яким після розірвання шлюбу, фактично проживала до січня 2007 року, не підтверджені належними та допустими доказами. Акт з місця проживання від 05.10.2023 року не є беззаперечним доказом проживання ОСОБА_2 разом з ОСОБА_9 який є сумнівним в його правдивості. 

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, були предметом дослідження в суді першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 січня 2024 року немає, т.я. воно відповідає нормам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: