ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/2180/24	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
         суддів: Богацька Н.С.,
                                                        Колоколов С.І.,
секретар судового засідання – Полінецька В.С.,
за участю представників учасників судового процесу:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної-особи підприємця Мазур Юлії Петрівни
на ухвалу Господарського суду Одеської області
від 24 червня 2024 року (повний текст складено 24.06.2024)
у справі № 916/2180/24
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “МУЗЕЙ ІВАНА ФРАНКА”
до відповідача: Фізичної-особи підприємця Мазур Юлії Петрівни
про стягнення 1 075 481,00 грн. заборгованості, -

суддя суду першої інстанції: Гут С.Ф.
місце винесення ухвали: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Учасники процесу належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 18.09.2024 відповідно до ч.ч. 4. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України підписано вступну та резолютивну частину постанови без її проголошення.

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 Товариство з обмеженою відповідальністю “МУЗЕЙ ІВАНА ФРАНКА” звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою про стягнення з Фізичної-особи підприємця Мазур Юлії Петрівни 1075481,00 грн заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе за укладеними 01.08.2022 № 1 та 15.07.2023 № 1507/23-1 договорами про надання консультаційних послуг зобов`язань в частині надання відповідних послуг після отримання попередньої оплати (авансу) у розмірі 1075481,00 грн.
Також, Товариством з обмеженою відповідальністю “МУЗЕЙ ІВАНА ФРАНКА” подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що обліковуються (або будуть обліковуватись) на розрахунковому рахунку НОМЕР_1 (АТ КБ "ПРИВАТБАНК", ЄДРПОУ: 14360570, МФО: 305299) та розрахунковому рахунку НОМЕР_2 (АТ "ЮНЕКС БАНК”, ЄДРПОУ: 20023569, МФО: 322539) ФОП Мазур Юлії Петрівні (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) в межах заявлених позовних вимог в сумі 1 075 481,00 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.05.2024 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “МУЗЕЙ ІВАНА ФРАНКА” про забезпечення позову.
Надалі, 20.06.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю “МУЗЕЙ ІВАНА ФРАНКА” подано заяву про забезпечення позову, якою позивач просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю та як фізичній особі, що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, де б вони не знаходились та на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 із внесенням в державні реєстри, в межах заявлених позовних вимог в сумі 1075481,00 грн.
Обґрунтовуючи підстави звернення із заявою про забезпечення позову, позивач посилається на те, що в процесі виконання ухвали від 21.05.2024 накладено арешт на відповідні рахунки, втім із отриманих від банківських установ відповідей з`ясовано відсутність коштів в межах заявленої ціни позову на відповідних рахунках; те, що наявність накладеного арешту лише на деякі рахунки відповідача не надає жодних гарантій виконання рішення суду у випадку задоволення позову; те, що у відповідача наявне зареєстроване на праві власності майно, накладення арешт на яке дозволить мати певні гарантії виконання рішення суду.
Серед іншого, позивач зазначає, що з сайту Судової влади вбачається, що у ОСОБА_1 наявні судові справи, в яких особа теж є відповідачем. Зокрема, судова справа №521/5425/24, що знаходиться у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси, про відшкодування майнової шкоди та судова справа № 509/3167/24, що знаходиться у провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області, про визнання правочину недійсним та повернення сторін у попереднє становище. У зазначених справах також наявні забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно та на майно відповідача, які оскаржуються ОСОБА_1 . З сайту Судової влади вбачається також і наявність справи в провадженні Приморського районного суду м Одеси № 522/5777/24-Е, де позивачем є ОСОБА_1 , а суть спору про припинення правовідносин за договором та визнання іпотеки припиненою.
З огляду на що, позивач вважає, що участь ОСОБА_1 у зазначених цивільних справах у якості відповідача та позивача, та застосування до неї заходів забезпечення позову свідчить про її можливу неспроможність виконати рішення суду Господарського суду Одеської області у разі задоволення позовних вимог ТОВ “МУЗЕЙ ІВАНА ФРАНКА”, оскільки, як мінімум, у справі № 521/5425/24 позивач по справі теж стягує кошти з ОСОБА_1 за майнову шкоду, через що про відповідача складається враження недобросовісної особи.
Таким чином, позивач вказує, що є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові кошти), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю, оскільки будуть використанні для розрахунку за рішеннями суду у інших провадженнях, що істотно ускладнює подальше виконання судового рішення Господарського суду Одеської області у разі задоволення позовних вимог по справі №916/2180/24.
Додатково позивач зазначає, що вжиття відповідних заходів забезпечення позову спрямоване на тимчасові обмеження для відповідача, суть яких зводиться до можливості реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову, у той же час, відповідач має можливість в будь-який час розпоряджатись майно та/або грошовими коштами, що може утруднити виконання відповідного судового рішення.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.06.2024 у справі №916/2180/24 (суддя Гут С.Ф.) заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “МУЗЕЙ ІВАНА ФРАНКА” про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю та як фізичній особі, що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах в межах ціни позову у розмірі 1075481 грн. 00 коп. У задоволенні решти заяви відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив, що предметом позову у справі визначено стягнення з Фізичної-особи підприємця Мазур Юлії Петрівни 1075481,00 грн заборгованості, беззаперечним правом якої є можливість в будь-який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на її рахунках, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.
З огляду на викладене, враховуючи норми чинного законодавства та судову практику, місцевий господарський суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для накладання арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю та як фізичній особі, що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах в межах ціни позову у розмірі 1075481,00 грн.
При цьому суд першої інстанції вказав те, що предметом позову є стягнення грошових коштів, відтак, на переконання суду, відсутні підстави для накладання арешту на все рухоме та/або нерухоме майно відповідача, оскільки це буде порушувати принцип співмірності із заявленими позивачем вимогами.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Фізична-особа підприємець Мазур Юлія Петрівна звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2024 у справі №916/2180/24 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю та як фізичній особі, що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах в межах ціни позову у розмірі 1075481,00 грн. – скасувати. Ухвалити у справі нове рішення, в якому у задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “МУЗЕЙ ІВАНА ФРАНКА” щодо забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю та як фізичній особі, що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах в межах ціни позову у розмірі 1075481,00 грн. – відмовити.
Так, скаржник зазначає, що саме лише посилання в позовній заяві та заяві про забезпечення позову на наявність дебіторської заборгованості та потенційну неможливість повернення відповідачем грошових коштів у сумі заборгованості, не може свідчити про утруднення та/або неможливість виконання рішення у справі у разі задоволення позову. При цьому, потенційна наявність у відповідача заборгованості за зазначеними зобов`язаннями перед суб`єктом господарювання не є тією обставиною, з якою законодавство пов`язує необхідність застосування заходів забезпечення позову. 
Крім того, скаржник зауважує, що ОСОБА_1 є людиною з інвалідністю 2 групи, що підтверджується висновком МСЕК №526042 від 28.04.2024 та пенсійним посвідченням № НОМЕР_3 від 02.06.2022 та отримує, відповідно, пенсію по інвалідності. Відтак, апелянт вказує, що суд, постановляючи ухвалу про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю та як фізичній особі, що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, порушує права ОСОБА_1 , на отримання соціальних виплат по інвалідності.
Таким чином вбачається, що суд, наклавши арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю, та як фізичній особі, що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, не врахував, що в результаті такого рішення, арештовано рахунок ОСОБА_1 , на які вона отримує пенсійні виплати. А отже, накладення арешту на такий рахунок, створює наслідки того, що остання не зможе отримувати належну їй пенсію.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2024 вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної-особи підприємця Мазур Юлії Петрівни було відкладене до надходження витребуваних цією ж ухвалою з Господарського суду Одеської області матеріалів оскарження ухвали у справі №916/2180/24 до суду апеляційної інстанції.
03.07.2024 матеріали оскарження ухвали у справі №916/2180/24 надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “МУЗЕЙ ІВАНА ФРАНКА” на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2024 у справі №916/2180/24, розгляд справи призначено на 18.09.2024 об 15:00 год.
18.07.2024 від Товариства з обмеженою відповідальністю “МУЗЕЙ ІВАНА ФРАНКА” до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги, просить залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
У судове засідання 18.09.2024 представники сторін не з`явились; про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. 
Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, їх явка обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, зважаючи на те, що позиція сторін викладена останніми в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін.
В судовому засіданні 18.09.2024 відповідно до ч.ч. 4. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України підписано вступну та резолютивну частину постанови без її проголошення.
Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, дійшла наступних висновків.
Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Колегія суддів зазначає, що гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).
Необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову в розумінні статті 163 ГПК України.
Метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент пред`явлення прозову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.
Заходи забезпечення немайнового характеру спрямовані на покладення на відповідача чи інших осіб обов`язку вчинити активні дії чи утриматись від їх вчинення, не пов`язаних з передачею грошових сум чи майна.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
За змістом пункту 1 частини першої статті 137 ГПК України, під час розгляду заяви про накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, а тому може застосовуватися в справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.
При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (такого висновку дотримується Верховний Суд у постановах від 15.09.2019 у справі № 915/870/18, від 05.09.2019 у справі № 911/527/19, від 16.10.2019 у справі № 911/1530/19, 21.08.2020 у справі № 904/2357/20, від 25.09.2020 у справі № 925/77/20, від 24.05.2021 у справі № 910/3158/20, від 20.09.2022 у справі № 916/307/22, від 03.03.2023 у справі № 907/269/22).
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Питання задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку окремо, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок про те, що невжиття таких заходів матиме наслідки, визначені у частині другій статті 136 ГПК України.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 ГПК України).
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.
Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника). Аналогічні висновки наводяться у постановах Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 910/10598/21, від 28.08.2023 у справі № 906/304/23 та інших.
Предметом позову, з яким позивач звернувся до суду, є стягнення грошових коштів, а саме 1075481,00 грн заборгованості.
Підставою позову в цій справі визначено невиконання відповідачем зобов`язань за договорами про надання консультаційних послуг.
Отже, виконання судового рішення в цій справі (за умови задоволення позовних вимог) безпосередньо залежить від того, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.
У цьому контексті варто зауважити, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача у будь-який момент як розпорядитися коштами, що знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що у майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За наведених умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача у будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. 
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 917/805/23, від 11.10.2023 у справі № 916/409/21, від 15.09.2023 у справі № 916/2359/23, від 08.08.2023 у справі № 922/1344/23, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 22.04.2024 у справі № 922/3929/23, від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, що свідчить про усталеність судової практики з цього питання.
Приймаючи до уваги вищевикладене, а також те що предметом позову у справі є стягнення з Фізичної-особи підприємця Мазур Юлії Петрівни 1075481,00 грн заборгованості, беззаперечним правом якої є можливість в будь-який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на її рахунках, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для накладання арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю та як фізичній особі, що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах в межах ціни позову у розмірі 1075481,00 грн.
Разом з тим, оскільки предметом позову є саме стягнення грошових коштів, такий вид забезпечення як накладання арешту на все рухоме та/або нерухоме майно відповідача, на думку суду, не є співмірним та адекватним щодо заявлених позовних вимог.
Колегія суддів зауважує, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти на рахунки не є абсолютним, а обмежене сумою позову, відтак відповідач вправі розпоряджатися грошовими коштами на своїх банківських рахунках у розмірі, що перевищують ліміт арешту - 1075481,00 грн, а також те, що вжиті ухвалою заходи до забезпечення позову є безпосередньо пов`язаними з предметом позову, відтак застосування заходів забезпечення позову не порушує прав та охоронюваних законом інтересів будь-яких осіб, а лише запровадить законні обмеження, наявність яких дозволить створити належні умови для розгляду судом позову. В цій частині апеляційний суд також враховує висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду в постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 щодо застосування статей 136-139 ГПК України, які були застосовані судами у справі, що розглядається.
У апеляційній скарзі, серед іншого, скаржник зазначає, що ОСОБА_1 є людиною з інвалідністю 2 групи, що підтверджується висновком МСЕК №526042 від 28.04.2024 та пенсійним посвідченням №2820400785 від 02.06.2022 та отримує, відповідно, пенсію по інвалідності. Відтак, накладення арешту на всі рахунки порушує права відповідача на отримання соціальних виплат по інвалідності.
Щодо вказаного посилання апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 3, 4 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Тобто, рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби.
Аналогічні положення викладені в Постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 916/73/19, від 09 вересня 2019 у справі № 913/958/16.
Відтак, дане питання відноситься до компетенції виконавчої служби.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006р. ).
Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність судового рішення та остаточний висновок.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на вищевикладене колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що ухвала Господарського суду Одеської області від 24.06.2024 у справі №916/2180/24 є законною, обґрунтованою та такою, що прийнята з додержання норм матеріального та процесуального права та приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за перегляд ухвали місцевого господарського суду в апеляційному порядку, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної-особи підприємця Мазур Юлії Петрівни залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2024 у справі №916/2180/24 залишити без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови складений 23.09.2024.

Головуючий суддя                                                                      Савицький Я.Ф.

Суддя                                                                                          Богацька Н.С.

       Суддя                                                                                          Колоколов С.І.