УХВАЛА
 
30 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 619/5256/20
провадження № 61-10088ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя - доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вайленко Ганна Олександрівна, на постанову Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П., від 13 червня 2024 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Дергачівського відділу державної виконавчої служби по Харківському району Харківської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) Плугатирьової Ю. С., 
стягувач - ОСОБА_2 ,
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Дергачівського відділу державної виконавчої служби по Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Плугатирьової Ю. С., в якій просив визнати неправомірними дії державного виконавця про відмову у закінченні виконавчого провадження № НОМЕР_1 з підстав передбачених пунктами 7, 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язати державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1; визнати неправомірними дії державного виконавця щодо утримання аліментів по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 після 30 червня 2023 року; зобов`язати державного виконавця повернути кошти, утримані із заробітної плати після 30 червня 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
Вимоги скарги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 10 грудня 2020 року і до припинення навчання або досягнення ОСОБА_2 двадцяти трьох років. 
На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1. 
22 вересня 2023 року боржник ОСОБА_1 звернувся до органів державної виконавчої служби із заявою про завершення виконавчого провадження, з огляду на те, що згідно витягу з наказу виданого Харківським національним економічним університетом імені Семена Кузнеця від 30 червня 2023 року № 487-С, ОСОБА_2 відраховано з числа студентів університету у зв`язку із закінченням навчання 30 червня 2023 року. 
Повідомленням від 05 жовтня 2023 року Дергачівського відділу виконавчої служби у Харківському районі Харківської області № 52732 про відмову у закінченні виконавчого провадження, державний виконавець повідомив, що стягувачем надано довідку про продовження навчання до 31 грудня 2024 року, внаслідок чого станом на день надання відповіді існують всі умови для подальшого виконання рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року, а саме навчання стягувача в учбовому закладі до 31 грудня 2024 року та стягувачем не досягнуто 23-річного віку. 
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 14 грудня 2023 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Не погодившись з ухвалою суду Дергачівський відділ державної виконавчої служби по Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги. 
Постановою Харківського апеляційного суду від 13 червня 2024 року, апеляційні скарги Дергачівського відділу державної виконавчої служби по Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 14 грудня 2023 року скасовано. Скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Дергачівського відділу державної виконавчої служби по Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Плугатирьової Ю. С. залишено без задоволення.
12 липня 2024 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Вайленко Г. О. подала касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 13 червня 2024 року у справі № 619/5256/20, в якій просить скасувати оскаржене рішення апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Крім того, зазначив, що у державного виконавця Дергачівського відділу державної виконавчої служби по Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Плугатирьової Ю. С. були законні підстави для закриття виконавчого провадження на підставі пунктів 7, 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у період з 01 липня 2023 року по 01 вересня 2023 року, тобто з моменту закінчення навчання ОСОБА_2 у Харківському національному економічному університеті імені Семена Кузнеця і до моменту початку навчання у Харківському національному університеті імені В. Н. Каразіна, що своєчасно не було здійснено державним виконавцем.
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За змістом частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) вирішує колегія у складі трьох суддів після одержання касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
Ухвала суду за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.
Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 10 грудня 2020 року і до припинення навчання або досягнення ОСОБА_2 двадцяти трьох років. 
Підставою для ухвалення вищевказаного рішення суду слугувала довідка Харківського національного економічного університету імені Семена Кузнеця 
від 30 листопада 2020 року, відповідно до якої період навчання ОСОБА_2 у навчальному закладі на факультеті економіки та права становив з 05 серпня 2019 року по 30 червня 2023 року.
Згідно наказу № 788/06-С від 01 вересня 2023 року ОСОБА_2 зарахована до Харківського національного економічного університету імені Семена Кузнеця та навчається на 1 році навчання в групі 8.05.051.200.23.1 факультету економіки і права, денна форма здобуття вищої освіти, спеціальність 051 економіка, освітньо-професійна програма «Економіка бізнесу» Харківського національного економічного університету імені Семена Кузнеця (IV рівень акредитації). Строк навчання в учбовому закладі до 31 грудня 2024 року. 
Згідно довідки Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна 
від 14 листопада 2023 року, наказом № 0210-071054 від 04 вересня 2020 року, ОСОБА_2 була зарахована до факультету геології, географії, рекреації і туризму Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна та станом на час розгляду справи безперервно навчалася на 4 курсі цього навчального закладу.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі, закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів.
За змістом положень пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
В силу частини першої статті 40 цього Закону виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на ОСОБА_1 покладений обов`язок утримання ОСОБА_2 до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років, тобто до 19 листопада 2025 року.
Предметом спору у цій справі є наявність чи відсутність підстав для стягнення коштів з боржника ОСОБА_1 за період припинення навчання ОСОБА_2 в проміжок часу з 01 липня 2023 року до 01 вересня 2023 року.
Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).
Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Завершення повнолітньою дочкою/сином, до досягнення ними 23 років, навчання на певному освітньому рівні та безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу на наступний рівень освіти; або безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу для здобуття освіти на наступному рівні чи за іншою спеціальністю, незалежно від того, чи відбувається це в тому самому або у різних начальних закладах освіти, не свідчить про припинення навчання та, відповідно, саме по собі не є підставою для припинення права на утримання (аліменти).
При цьому, як вступ (перехід) на наступний освітній рівень навчання, так і вступ (перехід) до іншого навчального закладу після завершення навчання та здобуття певного рівня освіти, пов`язані із певними часовими періодами, протягом яких не відбувається безпосередньо освітній процес, однак триває освітня діяльність, зокрема вступна кампанія (подача документів, здача іспитів, проходження співбесід, видання наказу про зарахування до навчального закладу тощо).
Аналіз положень частини другої статті 199 СК України свідчить, що законодавець не передбачив такої можливості, як зупинення нарахування аліментів, переривання сплати аліментів у певні періоди, зокрема коли повнолітня дитина безпосередньо не бере участі в освітньому процесі, або звільнення платника аліментів від сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з продовженням нею навчання в період канікул, переходу на навчання на інший освітній рівень або до іншого навчального закладу, зокрема вступу до магістратури. Правило частини другої статті 199 СК України виключно охоплює випадки припинення права повнолітньої дитини на утримання у разі припинення навчання, тобто закінчення або відрахування з навчання. Законодавець не передбачив винятку з правила частини першої статті 199 СК України, зокрема застереження про те, що канікулярний період, період вступу до вищого навчального закладу для здобуття вищого рівня освіти не входять до складу періоду нарахування та сплати аліментів одним із батьків на користь повнолітньої дитини. 
Між закінченням шкільного навчання та початком навчання професійного чи початком отримання вищої освіти завжди існує певний проміжок часу, що зумовлено способом організації системи освіти, а також об`єктивними чинниками: особа повинна мати час для того, щоб визначитися із напрямом свого подальшого навчання (якщо вона взагалі бажає його продовжувати і не визначилася з таким напрямом раніше), а також має виконати певні формальності - зібрати і подати необхідні документи, скласти вступні іспити тощо.
Так само і в разі переходу на наступний освітній рівень особа не може вважатися такою, яка припинила навчання, адже наявність часового проміжку між закінченням підготовки за попереднім рівнем та початок навчання на наступному освітньому рівні не залежить від волі та бажання учня (студента). Тому розумний (визначений характером організації навчального процесу) період фактичної перерви у навчанні не може в таких випадках вказувати на його припинення у розумінні частини другої статті 199 СК України.
Виключення цих періодів із часу, протягом якого повнолітні дочка, син мають право на утримання, не узгоджується із вимогами статті 53 Конституції України, статей 1, 3, 10 Закону України «Про освіту», частини другої статті 199 СК України та є несправедливим.
Апеляційний суд дійшов правильного висновку посилаючись на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
від 10 квітня 2023 року у справі №752/20152/16-ц (провадження №61-19405сво21), яка відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 01 грудня 2021 року у цій справі № 753/20347/20 (провадження № 61-9584св21), про те, що у зв`язку з припиненням навчання особою у червні 2020 року та зарахуванням її на навчання лише з 01 жовтня 2020 року немає підстав для стягнення з боржника грошових коштів за виконавчим листом у зазначений період, тобто у період між завершенням навчання на одному освітньому рівні і до початку навчання на наступному освітньому рівні.
Таким чином, посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 119 СК України у подібних правовідносинах не відповідають дійсності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) зазначено, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Отже, враховуючи положення Закону України «Про виконавче провадження» про те, що закінчене виконавче провадження не може бути відновлене, а також обставини продовження навчання ОСОБА_2 і зарахування її як студента до іншого навчального закладу, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що державний виконавець не мав правових підстав для припинення стягнення з  ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_2 у проміжок часу 
з 01 липня 2023 року до 01 вересня 2023 року.
У вимогах скарги ОСОБА_1 заявив повернути йому надлишково утримані грошові кошти, утримані із заробітної плати після 30 червня 2023 року, однак у зв`язку з продовженням навчання та відсутністю правових підстав для зупинення стягнення аліментів присуджених до сплати щомісячно, вказані кошти не можуть вважатися надлишково утриманими.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що державний виконавець вчиняв дії щодо виконання рішення відповідно до змісту такого рішення, виконавчого листа та законодавства, що регулює правовідносини щодо примусового виконання рішення суду.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.
Оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права при вирішенні скарги ОСОБА_1 є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вайленко Ганна Олександрівна, на постанову Харківського апеляційного суду від 13 червня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Дергачівського відділу державної виконавчої служби по Харківському району Харківської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) Плугатирьової Ю. С., стягувач - ОСОБА_2 .
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                             О. М. Осіян
                                                                                             О. В. Білоконь
                                                                                             Н. Ю. Сакара