Дата документу 18.09.2024 Справа № 336/5036/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 336/5036/24 Головуючий у І інстанції: Звєздова Н.С.
Провадження № 22-ц/807/1783/24                               Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 вересня 2024 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Железняк Лариси Володимирівни на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою,  ОСОБА_1  в особі представника – адвоката Железняк Л.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року і направити справу на розгляд по суті до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення заяви, оскільки позивач подав уточнену позовну заяву на виконання вимог ухвали суду від 27 травня 2024 року, яка відповідала вимогам процесуального законодавства. Висновок суду про ненадання доказів позивачем не є підставою для повернення позовної заяви. Крім того, суд вдався до оцінки доказів, не розпочавши розгляд справи по суті.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду відкрито апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).
Відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу не надійшло, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву (заяву) подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Згідно з ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції керувався тим, що:
позивачем в порушення вищевказаного не вказано підтвердження наявності або відсутності електронного кабінету (оскільки зазначення в позові про те, що особа (не) має зареєстрований кабінет в ЄСІТС без надання відповідного доказу, не є належним виконанням вимог п.1 ч.3 ст.175 ЦПК України);
позивачем при зверненні з позовом до суду не було надано доказів того, що: рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2011 (справа № 2-1953/11) з батька на користь матері були стягнуті аліменти на його утримання; в провадженні Центрального ВДВС у м. Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) перебуває виконавче провадження ВП 60949081 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення від 06.06.2011; батько рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі № 331/4169/23 позбавлений батьківських прав; позивач навчається у 8-му класі Запорізької гімназії № 65 Запорізької міської ради;
інтереси позивача щодо стягнення на його користь аліментів з батька є захищеними (наявне відповідне рішення, що набрало законної сили), доказів того, що його мати отримує вказані грошові кошти та здійснює нецільове їх використання (тобто не використовує аліменти на користь позивача), суду не надано, як і не надано доказів того, що мати перебуває за межами України;
позивачем не надано доказів того, чи звертався він чи будь-яка інша особа (яка піклується ним або під опікою якої він перебуває) до відповідних компетентних органів з питанням нецільового використання матір`ю ( ОСОБА_3 ) аліментів, стягуваних на її користь з батька ( ОСОБА_2 ) на утримання позивача;
правом на звернення до суду з позовом про зміну розміру (в даному випадку) стягуваних аліментів, строків платежів або звільнення від них, може виключно сторона по справі. В свою чергу, позивач - ОСОБА_1 не був стороною у справі №2-1953/11, в якій було прийнято рішення про стягнення аліментів на його утримання. Сторонами були батьки позивача: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ;
позивачем не було залучено в якості учасника по справі матері позивача – ОСОБА_5 , що підлягає виправленню, оскільки вказаним рішенням будуть вирішені її права на отримання чи припинення отримання аліментів, які стягуються на її користь на підставі рішення про стягнення аліментів;
відсутність підтверджень того, що матеріальне становище ОСОБА_2 дозволить стягнути з нього на утримання позивача аліменти у заявленому в позові розмірі, оскільки відповідно до позову позивачу невідоме місце проживання батька, чи є від працездатним, чи працює;
позивач як доказ отримання послуг адвоката подав Ордер на надання правничої (правової) допомоги від 13.03.2024 серії АР №1160014, виданого (не вказаного на підставі якого документу) адвокатом Железняк Л.В. Копію відповідного Договору про надання правничої допомоги, як і свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, - суду надано не було;
щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що в цій частині позов підлягає уточненню, оскільки у ньому зазначено, що фактично вказані витрати несе не позивач, а його баба - ОСОБА_6 , яка взагалі не є стороною по справі;
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції послався на те, що недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 27.05.2024 ані позивачем, ані його представником (адвокатом) в повному обсязі не були усунуті.
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Так, апеляційний суд встановив, що 15 липня 2024 року до суду першої інстанції надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2024 року, в якій зазначено відомості щодо відсутності електронного кабінету позивача в ЄСІТС, зазначено в якості співвідповідача ОСОБА_3 .
Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).
Отже, відмова у прийнятті до розгляду позовної заяви з формальних підстав матиме наслідком порушення права особи на справедливий судовий розгляд, гарантоване параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.
За змістом статей 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, обов`язок щодо доказування покладений на сторони у справі, у тому числі на позивача щодо доведення обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, тому суд повинен роз`яснити сторонам їхні процесуальні права щодо подання доказів та в подальшому вирішити спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів і встановлених обставин. При цьому неподання позивачем доказів не є підставою для залишення позову без руху з подальшим поверненням його заявнику, оскільки питання щодо достатності, належності та допустимості доказів суд вирішує при розгляді справи по суті, а не на стадії відкриття провадження у справі.
Згідно з частиною четвертою статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданими відповідно до Закону України «Про адвокатуру». Згідно з частиною п`ятою вказаної статті відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді.
Частиною шостою статті 62 ЦПК України передбачено, що оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Ордер – письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.
Згідно з пунктом 11 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41, з подальшими змінами, ордер, встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта.
Закон України «Про адвокатуру» не містить вказівки на класифікаційну ознаку документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, зокрема, за стадіями їх створення, а саме: оригінал або копію, тому можна зробити висновок, що повноваження адвоката як представника сторони можуть бути підтверджені оригіналом ордера або довіреністю (оригіналом) цієї сторони, що посвідчує такі повноваження, або їх копією, засвідченою у визначеному законом порядку, зокрема особою, яка має повноваження на засвідчення копії.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру» адвокат має право, зокрема, посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів.
У рішенні Національної асоціації адвокатів України від 04 серпня 2017 року № 162 вказано, що відмітка про посвідчення копії ордера на надання правової допомоги має складатися зі слів «Згідно з оригіналом», особистого підпису адвоката (або керівника адвокатського об`єднання/адвокатського бюро, у випадку якщо ордер видається адвокатським об`єднанням/адвокатським бюро), який засвідчує копію, його ініціалів та прізвища, а також дати засвідчення копії.
Апеляційний суд встановив, що на час постановлення ухвали про залишення позовної заяви без руху та її повернення матеріали справи містили належні докази на підтвердження повноважень представника ОСОБА_1 – адвоката Железняк Л.В. Так, на а.с.5, 37 міститься Ордер про надання правничої (правової) допомоги Серії АР № 1160014.
Таким чином, повноваження представника скаржника адвоката Железняк Л.В. підтверджуються ордером, який є належним документом, що підтверджує повноваження на представництво особи.
Не відповідає правильному застосуванню норм процесуального права висновок суду першої інстанції про обов`язковість надання для підтвердження повноважень адвоката як представника одночасно з ордером договору про надання правової допомоги, оскільки ордер, який видано відповідно до Закону України «Про адвокатуру», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом з ордером ЦПК України не вимагає.
Такого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 320/5420/18.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 9901/736/18 звернула увагу на те, що, виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру», ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмеження повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 КК України).
Крім того, висновки суду щодо уточнення позовної заяви в частині стягнення витрат на правничу допомогу із посиланням на те, що у позовній заяві зазначено, що такі витрати фактично несе баба позивача є безпідставними, оскільки розподіл судових витрат між сторонами, зокрема, і витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, здійснюється судом за результатами розгляду справи. Тобто, суд вирішує питання про стягнення судових витрат чи відмову у їх стягненні за наслідками прийнятого ним рішення по суті. 
В порушення вказаного суд першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 27 травня 2024 року вдався до аналізу вимог позивача щодо стягнення судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, на стадії вирішення питання про відкриття провадження, що є неприпустимим.
З огляду на те, що позивач фактично виконав вимоги, зазначені судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, правові підстави, які б перешкоджали вирішенню питання про відкриття провадження в матеріалах справи відсутні.
Однак, суд першої інстанції наведеного не врахував та помилково повернув позовну заяву позивачеві.
Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, висновок суду першої інстанції про повернення заяви є передчасним, таким, що не відповідає процесуальним вимогам та суперечить принципу доступності до судового захисту, тому згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України,ухвалу слід скасувати та направити матеріали справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Железняк Лариси Володимирівни задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 18 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: