ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 р.	Справа № 520/9192/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Курило Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
                  представника позивача: Зубцова О. О.
                 представника відповідача: Крупської К. М.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2023, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 17.01.23 у справі № 520/9192/22
          за позовом      ОСОБА_1  
          до     Офісу Генерального прокурора       
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі також - ОГП, відповідач), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку - 38 749,00 грн;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній місячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погодившись з указаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 у справі № 520/9192/22 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована незгодою позивача з висновками суду першої інстанції щодо дискреційності повноважень відповідача в частині здійснення перерахунку та обчислення суми вихідної допомоги, оскільки станом на час розгляду справи ОГП вже було самостійно проведено та надано до суду розрахунок середньої заробітної плати ОСОБА_1 , а отже і належної йому до виплати суми вихідної допомоги. З огляду на зазначене позивач уважає, що позиція суду першої інстанції щодо непроведення відповідачем розрахунку спірної допомоги є помилковою, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.
Також уважає, що суд першої інстанції, визнаючи необґрунтованими вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, всупереч ч. 5 ст. 242 КАС України, не врахував сталу правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема у постановах від 11.08.2021 у справі № 640/9375/20, від 24.06.2021 у справі №420/4887/20, згідно з якою відповідач за ст. 117 КЗпП України має виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, також подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 у справі № 520/9192/22 в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити; в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначав, що аналіз норм законодавства вказує на те, що вихідна допомога є виплатою, яка за своїм характером пов`язана зі звільненням з незалежних від працівника обставин, та виплачується з метою матеріальної підтримки особи, яка втрачає роботу та стабільний заробіток не за власним рішенням, а отже настання таких подій може бути для неї неочікуваним та незапланованим. Пославшись на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, вказав, що ані Законом України «Про прокуратуру» № 113-ІХ, ані ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено на підставі підпункту 1 п. 19 розділу II Закону України № 113-ІХ у зв`язку з неподанням у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; ОСОБА_1 , як особа, яка свідомо відмовилась від проходження атестації та чітко усвідомлювала наслідки таких дій, не має права на виплату вихідної допомоги.
Крім того, звертав увагу на необхідність застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06.10.2021 у справі № 480/5544/20, від 04.11.2021 у справі № 120/4051/19-а, відповідно до яких з 25 вересня 2019 року особливості застосування до прокурорів положень пункту 1 частини першої, частини другої статті 40, статей 42,42-1, частин першої - третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України встановлюються Законом України «Про прокуратуру», а тому з 25 вересня 2019 року саме цей Закон, а не Кодекс законів про працю України поширюється на спірні правовідносини.
У зв`язку з наведеним наполягав на помилковості висновку суду першої інстанції щодо тотожності підстав звільнення, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», та застосовуванні при звільненні прокурорів за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» вимог ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги.
Виклавши правову позицію Верховного Суду у постанові від 14.07.2021 у справі № 1340/4393/18 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623, відповідно до якої вихідна допомога при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, зазначав, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Водночас, відповідно до штампу вхідної кореспонденції, подання позовної заяви ОСОБА_1 до Харківського окружного адміністративного суду відбулося 20.10.2022 (зареєстрована 27.10.2022), тобто з пропуском установленого ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку звернення до суду, а саме більше ніж через два роки, як позивач дізнався, що його право порушено, що, в свою чергу, є підставою для залишення позову без розгляду.
ОГП у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу позивача заперечував проти задоволення її вимог та наполягав на відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідно до висновків Верховного Суду, сформованих у постановах від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 12.08.2020 у справі № 400/3151/19, відсутність факту проведення остаточного розрахунку з позивачем унеможливлює вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Також звертав увагу, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, залежно від розміру недоплаченої суми та причин несвоєчасного розрахунку, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17. Заперечував проти здійсненого позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням п. 10 Порядку № 100, який втратив чинність, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21.09.2022 у справі № 826/17802/14, розрахунок середнього заробітку здійснюється за правилами Порядку № 100 станом на день ухвалення судового рішення, а отже коефіцієнти підвищення заробітної плати у даному випадку не застосовуються.
Крім того, просив урахувати, що середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже ОСОБА_1 у вказану установу з об`єктивних причин не переводили. З огляду на те, що суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця, а не оплатою праці за виконану роботу, зазначив про відсутність підстав для застосування положень п. 10 Порядку № 100.
Позивач у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу ОГП заперечував проти задоволення її вимог, а доводи відповідача вважав нікчемними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог. Підтримавши власну позицію, викладену в позовній заяві щодо наявності у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги, наполягав на безпідставності тверджень апелянта про необхідність урахування під час вирішення даного спору правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, оскільки згідно з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, застосуванню підлягає позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, яка є останньою у цій категорії спорів, та відповідно до якої позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, так як його було звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури)».
Заперечив твердження відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався з листа ОГП від 13.10.2022 за № 27/3-104584х22, яким повідомлено про ненарахування та невиплату йому вихідної допомоги, а отже закінчення строку звернення до суду, з урахуванням правил ч. 1 ст. 120 КАС України, припадає на 13.01.2023, тобто позов подано в межах визначеного законом строку.
У надісланих до суду апеляційної інстанції письмових поясненнях від 07.06.2023 представник позивача у зв`язку із систематичним порушенням відповідачем прав звільнених працівників на отримання вихідної допомоги та намаганнями введення суду в оману, вважав за необхідне надати суду власний розрахунок сум, які підлягають стягненню з відповідача у цій судовій справі. За наданими розрахунками, сума середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення рішення суду, за період часу з 19.10.2019 по 12.06.2023 складає 1 861 931,34 грн.
Відповідач у додаткових поясненнях від 09.06.2023, поданих до суду апеляційної інстанції, підтримав власну позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , та навів власний розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зроблений з урахуванням змін, унесених до ст. 117 КЗпП України, які набрали чинності 19.07.2022, та якими введено обмеження щодо розміру суми, яка підлягає стягненню - не більше ніж за шість місяців затримки. Також відповідач, застосовуючи принцип співмірності, ураховуючи, що відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора від 05.06.2023 за № 21-247зп розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 1798,53 грн (наявна в матеріалах справи), дійшов висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню, у разі задоволення позовних вимог, становила би 38524,51 грн (1798,53 грн (середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 )) х 0,17 х 126 днів (кількість днів затримки розрахунку)).
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2023 рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку - 37 769 грн 13 коп. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.10.2019 по 19.04.2020 у розмірі 132 343,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 26.06.2024 постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2023 скасовано, справу № 520/9192/22 направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції - Другого апеляційного адміністративного суду.
Суд касаційної інстанції, зазначивши, що з урахуванням постанови Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: з 19.10.2019 до 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 12.06.2023 (у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 Кодексу законів про працю України), дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував приписи 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 2352-ІХ та передчасно визначив, що на користь позивача підлягає виплаті середній заробіток лише за 6 місяців затримки виплати вихідної допомоги при звільненні.
Також суд касаційної інстанції звернув увагу, що за обставин цієї справи варто застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
У додаткових поясненнях у справі від 07.08.2024 позивач навів розрахунок середнього заробітку за час затримки розрухунку при звільненні за період з 19.10.2019 (наступного дня після звільнення) по день прийняття судом рішення у справі, згідно з яким стягненню з відповідача підлягає сума 1 641 361,02 грн, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача та кількості днів затримки виплати вихідної допомоги при звільненні.
В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав та мотивів, викладених в останній, та просив суд апеляційної інстанції задовольнити їх в повному обсязі, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.
Представник відповідача в судовому засіданні, посилаючись на правову позицію, викладену в апеляційній скарзі, просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог, в іншій частині залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Наказом Генерального прокурора України № 1140ц від 17.10.2019 ОСОБА_1 звільнено з 18.10.2019 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Цим же наказом зобов`язано Департамент планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити ОСОБА_1 всі належні виплати при звільненні.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 у справі № 520/12309/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді - задоволено.
Визнано протиправним та скасовано Наказ Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 1140ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 18.10.2019.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 у справі № 520/12309/19 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 у справі № 520/12309/19 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 11.07.2022 у справі № 520/12309/19 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 скасовано. Прийнято у справі нове рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відповідно до копії розрахункового листа за жовтень 2019 року при звільненні позивачу зараховано наступні види виплат:
- посадовий оклад;
- надбавка за вислугу років;
- вислуга прокурорів;
- премія щомісячна;
- надбавка за виконання особливо-важливої роботи; 
- оплата компенсації за дні невикористаної відпустки (2 календарних днів);
- індексація.
Тобто при звільненні з посади та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» позивачу не була нарахована та, відповідно, невиплачена вихідна допомога, що також не заперечується відповідачем.
Згідно з копією довідки № 21-360зп від 28.04.2021 Офісу Генерального прокурора середньомісячна заробітна плата за останні два календарні місяці становить 37 769,13 грн, а середньоденний заробіток - 1798,53 грн.
Не погодившись з невиплатою ОГП вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності ОГП щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначали особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачали, що ці особливості встановлюються спеціальним законом. За таких умов, ураховуючи, що ч. 5 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 4 ст. 40 КЗпП України, якими передбачено виключний перелік випадків не застосовування до правовідносин при звільненні прокурорів норм КЗпП України, суд, пославшись на ч. 5 ст. 242 КАС України, урахувавши аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року (справа № 560/3971/19), від 11.02.2021 року (справа № 420/4115/20), від 21 січня 2021 року (справа № 260/1890/19), від 18 лютого 2021 року (справа № 640/23379/19), дійшов висновку про наявність у позивача права на її отримання згідно зі ст. 44 КЗпП України.
З метою ефективного захисту прав позивача суд першої інстанції зобов`язав ОГП нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. Разом з цим щодо нарахування та виплати вихідної допомоги саме в сумі 38 749,00 грн, суд першої інстанції зазначив, що здійснення перерахунку та обчислення сум вихідної допомоги відноситься до виключних (дискреційних) повноважень відповідача, а тому, враховуючи, що такий розрахунок відповідачем ще не проводився, зазначив, що суд не може перебирати на себе відповідні повноваження Офісу Генерального прокурора при здійсненні обрахунку належних позивачу сум вихідної допомоги, що зумовило відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції зазначив, що позивач має право на його виплату, починаючи з моменту звільнення по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України, однак вже після остаточного розрахунку з позивачем та виплати йому належних сум вихідної допомоги при звільненні, чого в даній справі ще не відбулось.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, № 1697-VII (далі - Закон 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України від 19 вересня 2019 року, № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Нормою, що визначає порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).
Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» внесені зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Отже, частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли на правовідносини щодо звільнення прокурорів не поширюються положення КЗпП України. Разом з тим до такого переліку не включено виплату вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Колегія суддів наголошує, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
Таку правову позицію сформовано Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20.
Беручи до уваги, що позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 44 КЗпП України. Отже, позивач має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.
Колегія суддів зазначає, що відповідач, заперечуючи наявність у позивача права на виплату вихідної допомоги посилався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16, відповідно до якої, ураховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання.
Проте слід указати, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Отже, суд апеляційної інстанції застосовує правову позицію, викладену у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 18 травня 2023 у справі № 580/3739/22, які є останніми в цій категорії спорів.
Щодо посилання відповідача на те, що частина п`ята статті 40 КЗпП України вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП України, слід зазначити, що у спірних відносинах питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора не врегульовано спеціальним законом, також останній не містить заборон щодо її виплати при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, отже не виключає застосування положення статті 44 КЗпП України.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що не виплативши вихідну допомогу при звільненні позивачу, відповідач допустив протиправну бездіяльність, а відтак позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а протилежні висновки ОГП, викладені в апеляційній скарзі, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права та неактуальній судовій практиці суду касаційної інстанції.
Ураховуючи, що позивач при звільненні набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України, колегія суддів, вирішуючи питання щодо її розміру, виходить з такого.
Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" обраховується за правилами, визначеними у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100.
Згідно із пунктом 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 5 Порядку № 100 встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Згідно із абзацом першим пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Так, згідно з довідкою ОГП від 05.06.2023 за № 21-247з/п середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці перед звільненням (серпень-вересень 2019 року) складає 37769,13 грн.
Колегія суддів зазначає, що розрахунок розміру середньомісячної заробітної плати у сумі 38 749,00 грн, наведений представником позивача у позовній заяві та поясненнях, поданих до суду апеляційної інстанції, зроблений без урахування положень Порядку № 100, а тому підлягає відхиленню.
З огляду на викладене колегія суддів уважає, що ОСОБА_1 має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, який дорівнює 37 769,13 грн.
Колегія суддів наголошує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менш, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно з положеннями рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
З огляду на заначене, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Ураховуючи, що у спірних відносинах відповідачем самостійно розраховано розмір середньомісячної заробітної плати позивача, якому відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України дорівнює розмір спірної вихідної допомоги, висновки суду першої інстанції щодо дискреційності повноважень ОГП на визначення розміру вихідної допомоги, є хибними, внаслідок чого при визнанні протиправною бездіяльності ОГП щодо невиплати вихідної допомоги позивачу у відповідача є один правомірний варіант поведінки виконання судового рішення, а саме здійснити спірну виплату у встановленому законом розмірі.
На переконання колегії суддів, у спірних відносинах суд, визначаючи розмір, що підлягає нарахуванню та виплаті позивачу, жодним чином не підміняє інший орган та не вирішує виключні питання, що входять до компетенції ОГП.
З огляду на наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні, встановлену судом неправомірність відмови у здійсненні такої виплати, колегія суддів уважає, що з метою повного та ефективного захисту прав позивача належним способом поновлення його порушеного права є саме зобов`язання ОГП нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку 37769,13 грн, що зумовлює задоволення позовних вимог в цій частині.
Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Разом з цим колегія суддів акцентує увагу на тому, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Оскільки відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, з огляду на приписи ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення з ОГП середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Зважаючи на (численну і послідовну) правозастосовну практику Верховного Суду у подібних правовідносинах (у постановах від 31 березня 2021 року (справа № 640/25354/19), від 22 липня 2021 року (справа № 300/2000/20), від 09 липня 2021 року (справа № 160/4745/20)), зокрема щодо можливості стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП одночасно із вихідною допомогою, колегія суддів погоджується з доводами позивача про помилковість висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП.
Колегія суддів звертає увагу, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що вони передчасні, адже момент виникнення права позивача на виплату вихідної допомоги суд пов`язував із моментом виконання відповідачем судового рішення у цій справі. Натомість Верховний Суд у вказаних постановах виходив із того, що вихідну допомогу особі мали виплатити при звільненні (з органів прокуратури) й позаяк цього зроблено не було (у зв`язку з чим й виник спір), то задовольняючи позовні вимоги про стягнення/нарахування цієї допомоги, одночасно є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення/нарахування вихідної допомоги.
Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 15.06.2023 у справі № 560/2807/20, встановивши право позивача для виплати їй вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, суд повинен визначити розмір такої виплати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100, виходячи із виплат за 2 останні календарні місяці роботи, що передували звільненню.
Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на їх передчасність, а саме через відсутність відповідного остаточного розрахунку, та не дослідив і не визначив суму вихідної допомоги та не розраховував суму, яка підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України (за правилами, визначеними Порядком № 100), колегія суддів, зважаючи на висновки Верховного Суду у цій справі, виходить з такого.
Визначаючись з періодом стягнення середнього заробітку у цій справі, колегія суддів зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року за № 2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон № 2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 вже висловлював правові позиції щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ у подібних правовідносинах, яку надалі підтримано Верховним Судом у інших справах за подібних обставин, зокрема у постановах від 14 березня 2024 року (справа № 560/6960/23), від 31 жовтня 2023 року (справа № 240/15141/22), від 29 січня 2024 року (справа № 560/9586/22) та від 22 лютого 2024 року (справа № 560/831/23).
У наведених справах Верховний Суд, зокрема, зазначав, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, ураховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року та від 26 лютого 2020 року у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17.
Водночас Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі №  420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.
Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Так, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно із Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Спірний період щодо виплати позивачу вихідної допомоги тривав з 19.10.2019 (наступний день за датою звільнення позивача) по 12.06.2023, тобто до дня ухвалення судового рішення у цій справі судом апеляційної інстанції.
Тобто спірні правовідносини щодо виплати спірних грошових коштів охоплюють період, який виник, як до, так і після 19 липня 2022 року.
Незважаючи на визначення приписами статті 117 КЗпП України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником в строк, встановлений приписами статті 116 КЗпП України, яким переважно є день звільнення.
Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 КЗпП України у цій справі, є дата звільнення позивача та дата ухвалення судового рішення у цій справі.
За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 КЗпП України в редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 01 травня 2024 року у справі № 140/16184/23.
Однак, період стягнення середнього заробітку з 19 липня 2022 року до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Саме тому, ураховуючи постанови Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: з 19.10.2019 до 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 12.06.2023 (у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 Кодексу законів про працю України).
Колегія суддів зазначає, що за змістом статті 117 КЗпП України обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки проведення остаточного розрахунку покладено саме на орган, який виносить рішення по суті спору, тобто в цьому випадку - на суд.
Щодо здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, то колегія суддів зазначає, що вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100), чинність якої згідно з пунктом 2 поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати /надалі - Порядок N 100 у редакції, чинній на дату виплати позивачу суми індексації грошового забезпечення/.
Пунктом 2 Порядку N 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 Порядку N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до наданої відповідачем до суду апеляційної інстанції довідки від 05.06.2023 за №21-247зп про середню заробітну плату ОСОБА_1 , обчислену виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню 18.10.2019, відповідно до Порядку №100, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 1798,53 грн. Так, заробітна плата за серпень 2019 року складає 32373,56 грн за 18 робочих днів, заробітна плата за вересень - 37769,14 за 21 робочий день; середньомісячна заробітна плата - 37769,13 грн.
Виходячи з указаних показників, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 1798,53 грн (32373,56 грн + 37769,14 грн) / 39 робочих днів.
Тобто сума середнього заробітку, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням спірного періоду стягнення середнього заробітку у цій справі складає 1 570 116,69 грн (1 242 784,23 грн + 327 332,46 грн), де:
- 1 242 784,23 грн (1798,53 грн х 691 день) - за період з 19 жовтня 2019 року до 18 липня 2022 року включно;
- 327 332,46 грн (1798,53 грн х 182 дні) - за період з 19 липня 2022 року по 12 червня 2023 року включно (у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України).
Водночас з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. 
Так, Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду в подальшому враховано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/817, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.
Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.
Вказані висновки сформовані судом касаційної інстанції до набрання чинності Закону України № 2352-ІХ, яким, зокрема, змінено статтю 117 КЗпП України.
Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що фактично зміст частини першої статті 117 КЗпП України із набранням чинності Закону України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19 липня 2022 року. Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
Такі висновки сформовано Верховним Судом у постанові від 20 червня 2024 року у справі № 120/10686/22.
Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, колегія суддів ураховує, що позивач є менш захищеною у відношенні до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації свої прав, а інтереси іншої сторони також мають бути враховані.
Беручи до уваги наведе слід зазначити, що відносини публічної служби як різновид трудових відносин повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.
Аналізуючи обставини справи і такий критерій для зменшення розміру середнього заробітку, як ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, колегія суддів зазначає таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц вказує, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.
Отже, одним із варіантів приблизної оцінки майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою остаточного розрахунку при звільненні, які розумно передбачити може бути розрахунок на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні у 2020-2023 роках розміру сум, які позивач, недоотримавши належні йому від роботодавця в день звільнення по день фактичного їх отримання, міг би сплатити як відсотки за відповідний період, взявши кредит з метою збереження рівня власного життя.
Згідно з відомостями з офіційного вебсайту Національного банку України судом апеляційної інстанції встановлено, що середньозважена процентна ставка в річному обчисленні за новими кредитами домашнім господарствам за цільовим спрямуванням, в період затримки розрахунку при звільненні становила: у 2019 році - 26,5%, у 2020 році - 23,3%; у 2021 році - 20,3%; у 2022 році - 18,7%; у 2023 році - 22,9%.
Отже, беручи до уваги висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, виходячи з розміру несвоєчасно виплаченої суми при звільненні (37 769,13 гривень), приблизна оцінка розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, що розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами слід розрахувати як розмір сум, які ОСОБА_1 , недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, з огляду на такі розрахунки.
Так, ураховуючи суму недоотриманих коштів -  37 769,13 грн, 26,5% річних від цієї суми становитиме  10 008,82 грн, тобто 27,42 грн за день затримки розрахунку (10 008,82:365). Оскільки за період з 19 жовтня 2019 року до 31 грудня 2019 року включно затримка розрахунку становить 74 днів, приблизний середній заробіток за затримку  розрахунку при звільненні у вказаний період становитиме 2 029,08 грн (27,42 х 74).
23,3 % річних від суми 37 769,13 грн становитиме 8 800,21 грн, тобто 24,11 грн за день затримки розрахунку (8 800,21:365). Оскільки період затримки розрахунку у 2020 році становить 365 днів (за період з 01 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року включно), приблизний середній заробіток за затримку  розрахунку при звільненні за вказаний період становитиме 8 800,15 грн (24,11 х 365).
20,3 % річних від суми 37 769,13 грн становитиме 7 667,13 грн, тобто 21,00 грн за день затримки розрахунку (7 667,13:365). Оскільки період затримки розрахунку у 2021 році становить 365 днів (за період з 01 січня 2021 року до 31 грудня 2021 року включно), приблизний середній заробіток за затримку  розрахунку при звільненні за вказаний період становитиме 7 665,00 грн (21,00 х 365).
18,7% річних від суми 37 769,13 грн становитиме 7 062,83 грн, тобто 19,35 грн за день затримки розрахунку (7 062,83:365); оскільки період затримки розрахунку у 2022 році становить 365 днів (за період з 01 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року включно), приблизний середній заробіток за затримку  розрахунку при звільненні за вказаний період становитиме 7 062,75 грн (19,35 х 365).
22,9% річних від суми 37 769,13 грн становитиме 8 649,13 грн, тобто 23,70 грн за день затримки розрахунку (8 649,13:365); оскільки період затримки розрахунку у 2023 році становить 19 днів (за період з 01 січня 2023 року до 19 січня 2023 року включно), приблизний середній заробіток за затримку  розрахунку при звільненні за вказаний період становитиме 450,30 грн (23,70 х 19).
З огляду на заявлену до стягнення суму середнього заробітку, встановлений розмір заборгованості (несвоєчасно виплачену суму при звільненні), характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні виплати вихідної допомоги по день ухвалення судового рішення в сумі 26 007,28 грн (2 029,08  грн + 8 800,15 грн + 7 665,00 грн + 7 062,75 грн + 450,30 грн).
Колегія суддів, дослідивши обставини справи з урахуванням критеріїв, які слід ураховувати, визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, дійшла висновку про відповідність суми 26 007,28 грн принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.
Посилання представника позивача на необхідність здійснення розрахунку середньої заробітної плати позивача, виходячи з положень п. 10 Порядку № 100, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.09.2022 у справі № 826/17802/14, розрахунок середнього заробітку здійснюється за правилами Порядку № 100 станом на дату ухвалення рішення суду. Отже, ураховуючи, що станом на 12.06.2023 п. 10 Порядку № 100 виключено Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 за № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100», у колегії судді відсутні підстави для його застосування при здійсненні відповідних розрахунків.
Колегія суддів відхиляє доводи ОГП щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).
Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Разом з тим частиною першою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 і №9- рп/2013.
Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог), яка гарантована статтею 43 Конституції України.
Поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені статтею 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами.
Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.
Отже, спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.11.2022 у справі № 200/4481/21, від 20 травня 2022 року у справі № 200/1636/21-а, від 23 червня 2022 року у справі № 120/513/21-а, від 30 червня 2022 року у справі № 380/10174/21, від 04 серпня 2022 року у справі № 600/5478/21.
З огляду на наведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, установленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, як на тому наполягав відповідач.
Окрім того, слід звернути увагу, що на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується місячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Такий правовий висновок, викладено в постанові Верховного Суду від 29.11.2022 у справі № 200/4481/21, що відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковим для урахування судом апеляційної інстанції.
Враховуючи, що у цій справі відповідачем не було проведено остаточного розрахунку, строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП України необхідно вважати таким, що не почав свій перебіг.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, ураховуючи, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та не врахував актуальні позиції Верховного Суду в аналогічних спірних правовідносинах, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОГП на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також в частині визначення конкретної суми вихідної допомоги, що підлягає виплаті ОСОБА_1 , рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 у справі № 520/9192/22 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Зважаючи на приписи статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора  задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 у справі № 520/9192/22  скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Зобов`язати Офіс Генерального прокурора (ЄДРПОУ 00034051) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку - 37769 (тридцять сім тисяч сімсот шістдесят дев`ять) грн 13 коп.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора (ЄДРПОУ 00034051) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 26 007 (двадцять шість тисяч сім) грн 28 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	Л.В. Курило    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено  13.08.2024