КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
09 вересня 2024 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/11539/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів - Мазурик О. Ф., Желепи О. В.  
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бойкініча Р. С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бойкініча Романа Сергійовича, в інтересах ОСОБА_1 ,
на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Мазура Ю. Ю. 
від 10 квітня 2024 року
у цивільній справі № 752/7457/24 Голосіївського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про поділ майна подружжя,
В С Т А Н О В И В:
В квітні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника Бойкініча Р. С. , звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якому просила визнати за нею право власності на частину автомобіля  марки CUPRA FORMENTOR (2021 року випуску), державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 . 
Одночасно із позовом, представник Бойкініч Р. С. подав заяву, в якій просив забезпечити позов, шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), а саме автомобіль марки CUPRA FORMENTOR (2021 року випуску), державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .
Подану заяву обґрунтовував тим, що позивачем подано до Голосіївського районного суду м. Києва позовну заяву до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 вересня 2022 року по справі № 753/5112/22 шлюб між сторонами було розірвано. Крім того, зазначає, що під час перебування у шлюбі 14 травня 2022 року сторонами придбаний транспортний засіб, автомобіль марки CUPRA FORMENTOR (2021 року випуску), державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_4 , який є предметом даного спору.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Бойкініч Р.С., посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову в повному обсязі.
Апелянт посилався на правовий висновок Верховного Суду, висловлений в постанові від 15 вересня 2020 року при розгляді справи №753/22860/17, згідно якого умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно  ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
За обставин звернення з позовом про поділ майна подружжя саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття просить у суду (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року у справі №905/446/22).
Вважає, що у поданій заяві про забезпечення позову шляхом накладення арешту позивачем зроблено достатньо обґрунтоване припущення, що відповідач ОСОБА_2 може відчужити належне йому на праві власності майно, а посилання суду першої інстанції про відсутність доказів про наявність ризиків здійснення відповідачем будь-яких дій на відчуження майна, що є предметом спору, свідчить про застосування судом недосяжного стандарту доказування та порушує баланс сторін. 
Правом подачі відзиву  на апеляційну скаргу відповідач не скористався. 
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Бойкініч Р. С., підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належними чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення адвоката Бойкініча Р.С., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Отже у закріплений законодавчо спосіб, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. 
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належним чином не обґрунтувала заяву про забезпечення позову в частині того, що існує ризик реалізації вказаного майна під час розгляду справи. При цьому, із вказаної заяви, та доданих до неї документів не вбачається ризиків здійснення відповідачем будь-яких дій, направлених на відчуження вказаного майна.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
При дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлення обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Враховуючи викладене, заходи забезпечення позову застосовуються судом у випадку наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20, 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22, 30 серпня 2023 року у справі № 753/20537/18 (провадження № 61-15167св21).
Як убачається із виділених матеріалів справи, позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі - автомобіля. 
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивачка вважала, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - автомобіль. Утім, позивач не ставить у порядку поділу питання про визнання права власності на цю річ за нею та компенсації іншої частки відповідачу. 
Як роз`яснив  Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї  чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховуються при поділі.
Отже твердження позивачки про неможливість виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог є помилковим, адже у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя, при поділі підлягатиме врахуванню дійсна (ринкової) вартості автомобіля, а у разі неможливості її встановлення, - ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. 
Інших об`єктивних обставин, що несуть реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, ОСОБА_1  не наведено.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про недоведеність підстав для задоволенні заяви про забезпечення позову.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваній ухвалі, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, скаржнику надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування ухвали та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Бойкініча Романа Сергійовича, в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2024 року лишити  без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складений  25 вересня 2024 року.
 
Судді                                                                                                                     Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                               О. В. Желепа
 
                                                                                                                               О. Ф. Мазурик