ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/556/21  Номер провадження 22-ц/814/273/24	Головуючий у 1-й інстанції Кириченко О. С.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2024 року 	м. Полтава  	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Дряниці Ю.В., Прядкіної О.В., 
за участю секретаря Галушко А.О.
розглянула у  відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2022 року, у складі судді Кириченко О.С., у справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Микитенко Юлія Володимирівна, про визнання заповіту недійсним. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив визнати недійсним та скасувати складений ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_2 заповіт від 03 лютого 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Микитенко Ю.В. та зареєстрований у реєстрі за № 156, а також вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування позову вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва індивідуального житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1 . 
Зазначав, що він подав до Диканської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом. Від державного нотаріуса він дізнався про існування складеного його батьком    ОСОБА_3 заповіту від 03 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Микитенко Ю.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 156, згідно якого все належне йому заповідав своїй дочці ОСОБА_2 
Вказував, що його батько для складання заповіту повинен був звернутися до нотаріуса Диканського районного нотаріального округу. 
Посилався на те, що приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Микитенко Ю.В. не вправі була посвідчувати цей заповіт, так як згідно законодавства нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу. 

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Микитенко Юлії Володимирівни, про визнання заповіту недійсним – відмовлено.

Не погодившись з цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на підставі доказів, наданих відповідачем, тоді як судом проігноровано те, що він звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме підробку документа зокрема, рішення 13 сесії 6 скликання від 28 грудня 2011 року відносно земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .
Вказує, що ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 23 грудня 2021 року зобов`язано уповноважену службову особу ВП № 2 Полтавського РУП ГУ НП в Полтавській області внести відомості про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_1 від 08 вересня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, розпочати досудове розслідування, проте суд знехтував вказаною ухвалою. 
Рішення від 28 грудня 2021 року Стасівської сільської ради, на підставі якого видано ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , є сфальсифікованим, що згідно доводів позивача підтвердить досудове розслідування у справі і вказана обставина має значення для розгляду цієї справи. 
Позивач стверджує, що рішення від 13 березня 1992 року № 12 є основним та першорядним, має законну силу, не скасоване, тому всі наступні рішення є недійсними, в тому числі і рішення Стасівської сільської ради від 28 грудня 2021 року.
Апелянт вважає, що ОСОБА_2 маніпулятивними діями та користуючись хворобою батька ОСОБА_3 змусила його заповісти земельну ділянку, котра дісталася йому шахрайським способом. 
31 жовтня 2023 року від Східного міжрегіонального управління юстиції надійшов відзив на апеляційну скаргу, який представник Управління просить врахувати при розгляді справи.
23 липня 2024 року через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 – адвоката Конюшенко М. надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідачки та її представника.
Також 23 липня 2024 року до Полтавського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 у якій він зазначає, що на даний момент перебуває за межами України на території російської федерації у зв`язку з чим не може прибути до Полтавського апеляційного суду. Крім того, оскільки він є громадянином російської федерації йому важко знайти адвоката, який би погодився представляти його інтереси в суді. Однак він також є громадянином України та має право на судовий захист. 
Просив відкласти судове засідання призначене на 23 липня 2024 року оскільки не може бути присутнім на судовому засіданні та на даний час позбавлений можливості укласти договір з адвокатом на представлення його інтересів у суді.
Розглянувши дану заяву колегія суддів звертає увагу на наступне.
Вказана апеляційна скарга перебуває на розгляді з 20 квітня 2023 року. Була призначена до розгляду на 04 липня 2023 року, 19 жовтня 2023 року, 31 жовтня 2023 року, 21 грудня 2023 року, 09 січня 2024 року, 08 лютого 2024 року, 29 лютого 2024 року, 09 квітня 2024 року, 23 травня 2024 року та в подальшому на 23 липня 2024 року.
Однак судові засіданні відкладалися у більшості випадків за клопотаннями ОСОБА_1 у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання або його представника адвоката Шейко Т.В. у зв`язку з хворобою, подані за день до засідання. 
При цьому у вказаних клопотаннях зазначена адреса позивача: АДРЕСА_2 .
Поштові конверти з судовими повістками, в тому числі на 23 липня 2024 року, направлені на вказану адресу повернуті до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. 
Згідно відповідей Державної прикордонної служби № 529/556/21/13623/2024 від 08 травня 2024 року та № 529/556/21 від 23 травня 2024 року на ухвали Полтавського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року та 23 травня 2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виїхав через пункт пропуску «Гоптівка» 05 вересня 2021 року. Інформація щодо в`їзду відсутня.
Згідно з частинами 2-5 статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України).
Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, а також у постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2020 року у справі № 814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, від 08 квітня 2024 року № № 757/36351/17-ц та інших.
При цьому зміст клопотання ОСОБА_1 від 23 липня 2024 року свідчить про обізнаність останнього про призначення судового засідання на 23 липня 2024 року.
Крім того в ухвалі Полтавського апеляційного суду від 202 квітня 2023 року роз`яснено право учасників справи заявити клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак зазначене клопотання ОСОБА_1 та його представником не заявлялося.
У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто процесуальним законом надано право суду вирішувати питання про можливість розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причини їх неявки.
За вказаних обставин, враховуючи тривалість розгляду справи та можливість позивача за цей час реалізувати своє право на участь у судовому засіданні та право на захист, враховуючи, що останній належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи шляхом направлення поштової повістки на адресу зазначену ним особисто, з метою недопущення безпідставного затягування справи, суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Стасівської сільської ради Диканського району Полтавської області, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 65).
За життя ОСОБА_3 склав заповіт від 03 лютого 2020 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Микитенко Ю.В. та зареєстровано у реєстрі за № 156 (а.с. 371).
Згідно з вказаним заповітом ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповідав своїй дочці ОСОБА_2 все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право.
Відповідно до змісту зазначеного заповіту його записано зі слів заповідача ОСОБА_3 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Микитенко Ю.В. за адресою: АДРЕСА_3 , за допомогою комп?ютерної техніки. У заповіті вказано, що заповіт прочитано заповідачем ОСОБА_3 , відповідає його дійсним намірам та власноручно ним підписаний у присутності приватного нотаріуса. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписаний ним у присутності приватного нотаріуса. Особу заповідача ОСОБА_3 встановлено, дієздатність перевірено.
Згідно змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до частини 1 статті 1233 ЦК України  заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
У статті 1247 ЦК України закріплені загальні вимоги до форми заповіту, згідно з якими: 1) заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; 2) заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; 3) заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу; 4) заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Заповіт є одностороннім правочином. Частиною 3 статті 202 ЦК України визначено, що одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.
Згідно із частиною 2 статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 153/1216/17-ц зазначено, що на заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. (Постанова Верховного Суду від 24 січня 2024 у справі № 693/1314/19).
Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частина 1 та 2 статі 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно частини 6 та 7 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З наявного у матеріалах справи акта судово-психіатричного експерта
КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» № 408 від 04 листопада 2022 року вбачається, що заповідач ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час складання оспорюваного заповіту 03 лютого 2020 року, будь-яким психічним розладом не страждав і міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (а.с. 131-139).
При цьому допитана при розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_5 зазначила, що вона є рідною матір?ю позивача та відповідача та дружиною заповідача ОСОБА_3 . У 2019 році у її чоловіка ОСОБА_3 було виявлено пухлину. Операцію зробити було неможливо, тому він проходив хіміотерапію. Після проходження хіміотерапії його стан дещо покращився і тоді він склав заповіт на дочку ОСОБА_2 . Їхній син ОСОБА_1 знав, що батько хворий, однак він жодним чином їм не допомагав, а поїхав працювати в Російську Федерацію.
Також зазначила, що на час складення заповіту ОСОБА_3 був при ясному розумі і все усвідомлював. Позивач знав, що батько хворий, а про заповіт дізнався вже від неї після смерті батька. Син припинив з ними спілкуватися і тому ОСОБА_3 не включив його до заповіту. ОСОБА_3 говорив, що позивач не заслуговує на спадщину. Свідок вказала, що у день складення заповіту ОСОБА_3 почувався добре.
Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що ОСОБА_1 не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що заповідач ОСОБА_3 на момент складення оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, або, що зміст заповіту не відповідав його дійсній волі та волевиявленню, або хтось в цей момент чи в інший час впливав на його волевиявлення.
Також колегія суддів звертає увагу, що позивач не заявляв клопотань про допит свідків.
У свою чергу, дослідивши матеріали справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що заповіт складений з дотрианням вимог щодо його форми та посвідчення.
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 вказано, що форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.
Як наслідок, немає жодних підстав вважати, що посвідчення нотаріусом правочину поза межами свого нотаріального округу тягне нікчемність заповіту.
Відтак, якщо нотаріус посвідчив заповіт особи не в межах свого нотаріального округу, це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини 1 статті 1257 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 689/2206/22
Безпідставними є доводи наведені в апеляційній скарзі, щодо внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, на підставі заяви ОСОБА_1 за фактом того, що рішення від 28 грудня 2021 року Стасівської сільської ради, на підставі якого видано ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , є сфальсифікованим, оскільки законність набуття спадкового майна не є підставою для визнання заповіту недійсним.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. 
Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя         О.В.Чумак

Судді         Ю.В.Дряниця

       О.В.Прядкіна