ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«03» вересня 2024 року
м. Харків
справа № 953/17520/21
провадження № 22ц/818/2687/24
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів – Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
за участю секретаря – Волобуєва О.О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_2 , 
відповідач - Харківська міська рада, представниця відповідача – ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року в складі судді Зуба Г.А.
в с т а н о в и в:
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку батьків з дитинства. 

Зазначив, що вказане домоволодіння було власністю ОСОБА_5 , в якому він проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . Після його смерті фактично вступили в володіння його майном дружина та дочка. Інші особи, які би могли претендувати на прийняття спадщини в першу чергу не вступали у фактичне володіння майном, а також заяву про прийняття спадщини не подавали.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 . На момент її смерті вона проживала разом з дочкою ОСОБА_4 , яка і прийняла спадщину шляхом вступу у фактичне володіння майном.

Вказав, що у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також був син ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . У ОСОБА_7 за життя народився син ОСОБА_1 .

Посилався на те, що після смерті ОСОБА_4 05 травня 2020 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак 13 липня 2021 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки неможливо встановити місце відкриття спадщини та коло спадкоємців. ОСОБА_1 було надано будинкову книгу, в якій були склеєні листи, що унеможливлює встановити коло спадкоємців та місце відкриття спадщини.

Вважав, що він є єдиним спадкоємцем другої черги за правом представлення після смерті ОСОБА_4 .

Просив визнати факт, що ОСОБА_5 на момент своєї смерті проживав разом з дружиною ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати факт, що ОСОБА_6 на момент своєї смерті проживала разом із своєю дочкою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом на житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року позов ОСОБА_1 – задоволено, встановлено факт того, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав на момент своєї смерті разом з дружиною ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ; встановлено факт того, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент своєї смерті проживала разом з дочкою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ «А-1», загальною площею 51,6 кв м з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом; судові витрати компенсувати за рахунок спадкоємця ОСОБА_1 .

На вказане рішення суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, норми ЦК України 2003 року, оскільки спадщина, щодо якої виник спір, відкрилась до 2004 року. Зазначила, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту постійного проживання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , оскільки надана будинкова книга по АДРЕСА_2 не може підтверджувати проживання осіб по провулку Котляри № НОМЕР_1 , що виключає можливість стверджувати безумовність постійного проживання спадкодавців. Також не може підтверджувати цього і копія свідоцтва про право особистої власності ОСОБА_5 на будівлю по провулку Котляри № 6. Вказала, що встановивши факти проживання спадкодавців, що слугувало визначеними нотаріусом перешкодами для видачі свідоцтва про право на спадщину, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірне майно у судовому порядку.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В суді апеляційної інстанції представниця Харківської міської ради підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Акцентувала увагу суду на тому, що в матеріалах справи відсутні докази факту проживання спадкодавців за вказаною адресою.

В свою чергу представник ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав її необгрунтованою. Зазначив, що суд першої інстанції належно оцінив надані докази та дійшов вірного висновку щодо задоволення позову позивача.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач надав належні та допустимі докази факту постійного проживання спадкодавців та визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після їх смерті.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 червня 1940 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено шлюб, від якого у них народилось двоє дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.6,7).
ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_1 (а.с.8).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 (а.с.5).
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 (а.с.9).
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_7 (а.с.11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с.12).
ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_8 , який був чоловіком ОСОБА_4 (а.с.10,117-120).
На підставі свідоцтва про право особистої власності на будову від 14 січня 1961 року, ОСОБА_5 належало ціле домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3 ) (а.с.13).

Як вбачається з копії прибудинкової книги для реєстрації громадян, що проживають в будинку   АДРЕСА_2 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_5 , як власник, ОСОБА_6 (дружина власника), ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_7 (син), та ОСОБА_8 (зять) (а.с.18-33). 

Із акту про спільне проживання станом на 1979 рік вбачається, що ОСОБА_5 проживав за адресою: АДРЕСА_1 до своєї смерті разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_4 . Даний акт складено 20 серпня 2021 року сусідами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (а.с.34).

Як вбачається з акту про спільне проживання станом на 1994 рік ОСОБА_6 проживала за адресою: АДРЕСА_1 до своєї смерті разом з дочкою ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_8 . Даний акт складено 20 серпня 2021 року сусідами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (а.с.35,).
Як вбачається зі спадкової справи № 239П/2020 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , 05 травня 2020 року з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 (а.с.108).

Інших заяв про прийняття спадщини до нотаріальної контори від інших спадкоємців не надходило. 

З наданої копії поквартирної картки форми Б вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: зять ОСОБА_8 з 10 листопада 1993 року по 07 травня 2008 року; дочка ОСОБА_4 з 25 серпня 1963 року; основний - ОСОБА_5 з 12 травня 1953 року по 18 березня 1983 року (а.с.40,128 зворот, 131 зворот).

Постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори від 13 липня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину після його тітки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки не надано документів, які підтверджують місце відкриття спадщини та коло спадкоємців померлого ОСОБА_5 (а.с.38, 133 зворот - 134).

В суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які повідомили, що у спірному домоволодінні проживали баба ОСОБА_12 та дід ОСОБА_13 , та їх діти ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які на цей час вже померли. Дітей у Віри не було, а її чоловік також давно помер.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статей 524, 529 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР).

Згідно зі статтями 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.
У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 747/467/18 (провадження № 61-6910св19) зазначено, що: «… під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, необхідно розуміти різні дії спадкоємця з управління, розпорядження і користування цим майном, підтримання його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св19) зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем».

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 559/4056/13-ц (провадження № 61-3745св23), з посиланням на постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц (провадження № 61-9592св19) зазначено, що: «згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). З урахуванням змісту статті 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього».

З урахуванням наведеного, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19) зазначено, що «справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження».

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Матеріали справи (документи, показання свідків) свідчать про те, що у спадковому будинку АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані всі померлі спадкоємці. Цей факт іншими доказами в суді апеляційної інстанції не спростовано. Єдиним спадкоємцем після смерті своєї тітки, є позивач, який своєчасно звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою. 

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 672/519/22 (провадження № 61-10750св23).

В суді апеляційної інстанції представниця Харківської міської ради не спростувала того, що за адресою спадкового майна проживали інші ніж спадкодавці особи. В суді апеляційної інстанції був досліджений оригінал будинкової книги, в якій зазначені зареєстрованими спадкодавці. Чи має спірне спадкове майно іншу адресу, ніж ту, яку вказано в свідоцтві про право приватної власності на забудову, в суді апеляційної інстанції не доведено.

Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається Харківська міська рада в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381, 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 Н. П. Пилипчук

О. Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 03 вересня 2024 року.