УХВАЛА
 
30 серпня 2024 року
м. Київ
справа № 466/2780/21
провадження № 61-9897ск24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
розглянувши касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області на постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, уточнивши свої позовні вимоги, просив стягнути з Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка на свою користь суми грошових коштів у розмірі 985 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями службових осіб органу досудового розслідування і прокуратури (Головного управління Національної поліції у Львівській області й Львівської обласної прокуратури) під час здійснення досудового розслідування та судового провадження у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 , за частиною другою статті 369-2 КК України.
Шевченківський районний суд м. Львова рішенням від 23 грудня 2021 року позов задовольнив. Стягнув з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму грошових коштів у розмірі 985 000 грн.
Суди розглядали справу неодноразово.
Львівський апеляційний суд постановою від 24 жовтня 2022 року, з урахуванням ухвали про виправлення описок від 27 жовтня 2022 року, апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та ДКСУ задовольнив частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2021 року змінив шляхом викладення пункту 2 резолютивної частини рішення суду першої інстанції у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України через ДКСУ на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму грошових коштів у розмірі 985 000,00 грн […]». В іншій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Верховний Суд постановою від 16 серпня 2023 року касаційну скаргу керівника Львівської обласної прокуратури задовольнив частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Львівський апеляційний суд постановою від 12 жовтня 2023 року апеляційні скарги ДКСУ та Львівської обласної прокуратури задовольнив частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2021 року змінив, виклав абзаци перший та другий резолютивної частини рішення в такій редакції: «Позов ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області (далі - ГУ ДКСУ у Львівській області), ДКСУ про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, задовольнити частково. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 300 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями службових осіб органу досудового розслідування і прокуратури відповідно, Головного управління Національної поліції у Львівській області й Львівської обласної прокуратури, під час здійснення досудового та судового провадження у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 за частиною другою статті 369-2 КК України». Стягнув з Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, ГУ ДКСУ у Львівській області, ДКСУ в дохід держави по 750,00 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. Компенсував Львівській обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 10 274,53 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та 19 700,00 грн за подання касаційної скарги. Стягнув з ДКСУ в дохід держави 4 500,47 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Верховний Суд постановою від 12 червня 2024 року касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнив частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року в частині стягнення з Державної казначейської служби України 750,00 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, а також 4 500,47 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції скасував.
У липні 2024 року ГУ ДКС України у Львівській області надіслало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року.
Ухвалою від 25 липня 2024 року Верховний Суд залишив касаційну скаргу без руху та надав строк для усунення недоліків, а саме для подання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження з зазначенням інших причин пропуску строку, належним чином обґрунтованих доказами. 
У серпні 2024 року до суду надійшли матеріали, якими недоліки касаційної скарги не усунуті.
Так ГУ ДКС України у Львівській області порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження, зауважуючи, що повний текст оскаржуваної постанови отримало в системі «Електронний суд» 16 жовтня 2023 року. Повний текст постанови Верховного Суду від 12 червня 2024 року, якою переглянуто в касаційному порядку постанову суду апеляційної інстанції за касаційною скаргою ДКС України, заявник отримав 20 червня 2024 року. Заявник зауважує, що очікував результату розгляду касаційної скарги ДКС України, маючи легітимне очікування на результат вирішення спору щодо перегляду постанови в частині розподілу судових витрат і щодо нього як структурного підрозділу, підпорядкованого ДКС України. Лише після отримання постанови Верховного Суду ГУ ДКС України у Львівській області стало відомо, що воно вправі самостійно оскаржувати судове рішення в частині, яка стосується кола його процесуальних прав та обов`язків. В зв`язку з зазначеним вважає, що строк на касаційне оскарження був пропущений з поважних причин та просить його поновити.
За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                            (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
У §§ 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня          2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).
Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша стаття 2 ЦПК України).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тойшлер проти Германії»              від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, пропущеного на значний термін, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» роз`яснив, що правова система багатьох країн-членів  передбачає можливість продовження строків,  якщо для цього  є  обґрунтовані  підстави.  Разом  з  тим,  якщо  строк  на ординарне  апеляційне  оскарження  поновлений  зі спливом значного періоду часу та за підстав,  які не видаються переконливими,  таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності,  так як і перегляд в порядку нагляду. Вирішення  питання щодо   поновлення   строку на оскарження перебуває  в  межах дискреційних   повноважень   національних судів, однак такі повноваження  не  є необмеженими.  Від судів вимагається вказувати підстави.  Однією  із  таких   підстав може бути,  наприклад, неповідомлення  сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі.  Проте  навіть  тоді   можливість   поновлення   не   буде необмеженою,  оскільки  сторони  в  розумні  інтервали  часу мають вживати заходів,  щоб дізнатись  про  стан  відомого  їм  судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення  строків  для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як  у  цій  справі,  коли  національне  законодавство  не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі,  ні в підставах для поновлення строків.
Отже, аналізуючи норми національного законодавства через призму положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ЄСПЛ роз`яснив, що обставини для поновлення строку на оскарження судового рішення, яке набрало законної сили, після спливу значного періоду часу мають бути переконливими на предмет втручання у принцип юридичної визначеності остаточного судового рішення. 
Так заявник, звертаючись до суду з касаційною скаргою, як на підставу для поновлення строку на касаційне оскарження посилався на те, що очікував результату розгляду касаційної скарги ДКС України, маючи легітимне очікування на результат вирішення спору щодо перегляду постанови в частині розподілу судових витрат і щодо нього як структурного підрозділу, підпорядкованого ДКС України. Лише після отримання постанови Верховного Суду ГУ ДКС України у Львівській області усвідомив, що вправі самостійно оскаржувати судове рішення в частині, яка стосується кола його процесуальних прав та обов`язків.
Залишаючи касаційну скаргу без руху, Верховний Суд визнав такі причини неповажними з огляду на те, що не може ставитися в залежність право на захист окремої юридичної особи від права на захист іншої окремо визначеної юридичної особи. Кожна особа використовує цивільні права на власний розсуд та несе встановлені законом ризики у разі невикористання, зокрема, права на захист у встановлені процесуальним законодавством строки.
Подаючи заяву про поновлення строку на касаційне оскарження на усунення недоліків апеляційної скарги, заявник посилається на ті ж причини пропуску строку на касаційне оскарження, які судом були визнані неповажними. Інших поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження заявник не наводить.
Враховуючи наведене, суд визнає неповажними зазначені заявником причини пропуску строку на касаційне оскарження.
Відповідно до частини третьої статті 393 ЦПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними.
Ураховуючи, що зазначені заявником причини пропуску строку на касаційне оскарження колегія суддів визнала неповажними, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частиною другою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області на постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                                              І. В. Литвиненко  
А. І. Грушицький    
Є. В. Петров