ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року	м. Львів	              Справа № 380/9557/23               пров. № А/857/6861/24	
 	 	 	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді Сеника Р.П.,
суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі №380/9557/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -
суддя в 1-й інстанції ОСОБА_2 ,
час ухвалення рішення 12.02.2024,
місце ухвалення рішення не зазначено,
дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі   позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частині НОМЕР_1 ) (далі – апелянт, відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку із позивачем із виплати підйомної допомоги, винагороди за тривалість безперервної 15-річної військової служби, надбавки за кваліфікацію в розмірі, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, грошової допомоги на оздоровлення, індексації грошового забезпечення на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 10.04.2020 у зв`язку із звільненням з військової служби;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за період з 11.04.2020 по 10.10.2020.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 . Наказом від 10.03.2023 №80-ос позивач звільнений зі служби в запас та наказом від 10.04.2020 №123-ос виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення. Проте, відповідач протиправно не виплатив позивачу при звільненні належне йому грошове забезпечення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом порушеного права. 
На виконання рішень суду, відповідач 14.05.2022, 19.05.2022 та 28.12.2022 виплатив позивачу належне йому грошове забезпечення сумарно у розмірі 38939,19 грн, чим підтверджений факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні. Також позивач вказує, що не виплативши йому при звільненні повну суму грошового забезпечення, відповідач порушив вимоги статті 116 КЗпП України, що, зважаючи на приписи ст. 117 КЗпП, має наслідком зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.04.2020 по 10.10.2020, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби.
Із наведених підстав, просив задовольнити позовні вимоги повністю. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.02.2024 у справі №380/9557/23 адміністративний позов задоволено частково; стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частині НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 7124 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону 10.04.2020 №123-ос позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та проведено всі розрахунки. Лише після звільнення позивачем порушено питання щодо нездійснення нарахування та виплати йому під час проходження служби індексації грошового забезпечення та інших виплат, у зв`язку з чим позивач через представника звернувся із відповідним запитом до ВЧ НОМЕР_1 . Отже, через значний час після звільнення у позивача виникли питання щодо виплат, належних під час проходження служби, а саме індексації грошового забезпечення та інших виплат. На день виключення зі списків зі списку особового складу ВЧ НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, 10.04.2020, спору між позивачем та відповідачем щодо заявлених у цьому позові вимог не було, а відповідний спір виник зі сплином значного проміжку часу.
Вважає вимогу про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення повного розрахунку із позивачем на день виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення 10.04.2020 у зв`язку з звільненням з військової служби  безпідставною.
Щодо нарахування та виплати середнього грошового забезпечення  вказує, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки  та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Ця виплата є компенсацією за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.
Вважає, що у даному випадку спірні відносини не регулюються нормами Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП), оскільки останній не поширюється на відносини між військовими частинами  та військовослужбовцями щодо проходження військової служби та виплати грошового забезпечення.
Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.
Крім того, зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 (ВЧ НОМЕР_1 ) є установою, що фінансується з державного бюджету і як розпорядник державних коштів, відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України, може брати бюджетні зобов`язання та провадити видатки лише в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом.
Просив рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.02.2024 у справі №380/9557/23 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.
Оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, складовою якого є індексація, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за відпустку, тощо) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП України.
Оскільки кошти, які були нараховані та виплачені позивачу на підставі рішень суду надійшли на його картковий рахунок остаточно 28.12.2022, то саме вказаний день є днем фактичного розрахунку.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Суд встановив, що період затримки виплати з 11.04.2020 (наступний день після звільнення) по 27.12.2022 (день, що передує виплаті) складає 991 календарний день.
У зв`язку з чим, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 473053,85 грн (477,35 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 991 календарних днів).
У зв`язку із цим, враховуючи, що відповідачем порушені строки виплати належних позивачу сум при звільненні у розмірі 38939,19 грн, а розрахований розмір середнього заробітку складає 473053,85 грн, що є непропорційним до розміру невиплаченої суми, то суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, з урахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, істотна частка заробітку за час затримки розрахунку при звільнені складає 8,2 % (38939,19 грн (сума грошового забезпечення яка виплачена позивачу за рішеннями суду)/473053,85 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) х 100 = 8,2 %.
Суд зауважує, що з 19.07.2022 діє редакція статті 117 КЗпП України, якою передбачено, що роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача з урахуванням істотності частки заборгованості (8,2 %) становить: 477,35 грн (середня заробітна плата за один день) х 8,2% х 182 календарні дні (шість місяців) = 7124,00 грн.
Суд першої інстанції зауважив, що звертаючись до суду із цим позовом позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.04.2020 по 10.10.2020, тобто за шість місяців після звільнення.
Виходячи з цього, суд першої інстанції, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 9 КАС України, вважав за необхідне вийти за межі заявлених позивачем вимог з метою повного захисту прав та інтересів ОСОБА_1 та застосувати такий спосіб захисту прав позивача, як стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 7124,00 грн.
За таких обставин, суд першої інстанції частково задоволив позовні вимоги.
Розглядаючи спір апеляційний суд виходить із наступного.
Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно із наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону 9 категорії Західного регіонального управління (категорії) Державної прикордонної служби України від 10.04.2020 №123-ос, ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення на підставі наказу від 10.03.2020 №80-ос про звільнення ОСОБА_1 із військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №380/16929/21 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з призначенням на посаду інспектора прикордонної служби - майстра групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №380/16930/21 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за кваліфікацію в розмірі, визначеному у додатку №25 до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» №1294 від 07.11.2007 за період з липня 2008 року по квітень 2010 року (2-й клас) - 5% посадового окладу, ураховуючи раніше виплачені кошти.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати надбавки за кваліфікацію за період з 01.07.2008 по день її фактичної виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №380/16931/21 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 15-річної військової служби, виплаченої у вересні 2010 року у розмірі 1 посадовий оклад та оклад за військовим званням, ураховуючи раніше виплачені кошти.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №380/16932/21 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України №702 від 01.08.2012, за 2017 рік.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.01.2022 у справі №380/16482/21 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу на оздоровлення, передбачену п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2017 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» №889 від 22.09.2010, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2022 у справі №380/1380/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з квітня 2017 року по жовтень 2017 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання наведених вище рішень Львівського окружного адміністративного суду, відповідач здійснив нарахування та виплату ОСОБА_1 належних сум при звільненні, а саме: 14.05.2022 у розмірі 4315,43 грн; 19.05.2022 у розмірі 8856,45 грн; 28.12.2022 у розмірі 25767,31 грн, що сумарно складає 38939,19 грн та підтверджується наявною у матеріалах справи випискою з АТ КБ «Приватбанк» від 13.02.2023 №6CRVFJM2AAHHFQV0.
Вважаючи, що стаття 117 КЗпП України покладає на відповідача обов`язок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.
Відповідно до приписів ст. 116 КЗпП (в редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.
Однак, встановлений ст. 117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням №6-113цс16), постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
Оскільки відповідні суми, які зобов`язано нарахувати та виплатити позивачеві за вказаними вище судовими рішеннями, не виплачено у день його виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до ст. 117 КЗпП позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, серед іншого, зазначено таке: 
« 86. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. 
87. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. 
88. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. 
89. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. 
90. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. 
91. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
92. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. 
93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №161/12771/15-ц). …».
За текстом постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, «…, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц    …».
За текстом постанови Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №823/1823/18: «… 67. Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19. …».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
З огляду на наведені мотиви, апеляційний колегія суддів дійшла переконання, що відшкодування за час затримки, передбачене ч. 2 ст. 117 КЗпП України, необхідно розраховувати із принципів розумності, справедливості та пропорційності.
Апеляційний суд застосовує принцип пропорційності враховуючи:
-          розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-          період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-          ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
-          інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100 (далі – Постанова №100).
Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.
Щодо визначення середнього заробітку з урахуванням критеріїв зменшення його розміру, то у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, покликання на яку є у постанові від 21.04.2021 у справі №823/1823/18, то на прикладі обставин справи №480/3105/19 його суть виглядає так: 
« … 72. У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 303772,85 гривень, з яких: грошове забезпечення 246115,38 гривень (81,02%) та компенсація за неотримане речове майно 57657,47 гривень (18,98%). 
73. Обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 59255,90 гривень. 
74. Судова палата, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 11246,77 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (18,98% від 59255,90 гривень). …».
Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Як свідчать матеріали справи, позивача виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення 10.04.2020 відповідно до наказу №123-ос.
28.12.2022 відповідачем остаточно здійснено виплати належних позивачу при звільненні сум згідно з рішеннями Львівського окружного адміністративного суду, зокрема, 28.12.2022 невиплачену суму індексації в розмірі 25767,31 грн відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2022 у справі №380/1380/22.
Загальна сума невиплачених коштів при звільненні позивача відповідно до рішень Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №380/16929/21, від 23.12.2021 у справі №380/16930/21, від 23.12.2021 у справі №380/16931/21, від 23.12.2021 у справі №380/16932/21, від 19.01.2022 у справі №380/16482/21, від 08.06.2022 у справі №380/1380/22 становить 38939,19 грн.
Згідно з особистою карткою грошового забезпечення ОСОБА_1 грошове забезпечення позивача становить: за лютий 2020 року - 14757,61 грн, за березень 2020 року 13883,51 грн.
Отже, середньоденне грошове забезпечення становить (14757,61 + 13883,51)/60 = 477,35 грн.
Суд першої інстанції встановив, що період затримки виплати з 11.04.2020 (наступний день після звільнення) по 27.12.2022 (день, що передує виплаті) складає 991 календарний день.
Із цього слідує, що за час затримки розрахунку за вказаний період розмір коштів, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні позивача, складає 473053,85 грн (477,35 грн х 991 день).
Істотна частка середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені позивача складає: 38939,19 грн (сума, яку виплачено позивачу)/473053,85 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 8,2%.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 8,2% становить: 477,35 грн (середньоденний заробіток позивача) х 8,2% х 183 (кількість днів за пів року, яка максимально може бути взята в розрахунок (6 місяців)) = 7163,11 грн.
Варто додати, що зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі ст. 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.
Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №821/2093/16.
Окрім того, апеляційний суд акцентує увагу на правові позиції, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, щодо застосування до спірних правовідносин принципу співмірності, розумності та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування.
Таким чином, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, а також зважаючи на введення воєнного стану в Україні та загальновідомі обставини значного дефіциту Державного бюджету України і переорієнтування спрямованості основного масиву бюджетних асигнувань на забезпечення ефективного покриття потреб Державної прикордонної служби України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у межах чинного правового регулювання та стану суспільних відносин належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь з відповідача у розмірі 7163,11  грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до часткового задоволення.
Своєю чергою, судом першої інстанції фактично вірно встановлено істотні обставини у справі, однак невірно проведено відповідні розрахунки.
Крім того, колегія суддів вважає вірним застосування судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача, зважаючи на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та приписів ч. 2 ст. 9 КАС України, вийшовши за межі заявлених позивачем вимог, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 7163,11 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, скасувати оскаржуване рішення суду та задовольнити частково позовні вимоги.
Розподіл судових витрат колегія не здійснює, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Водночас, понесені Військовою частиною НОМЕР_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі №380/9557/24 скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 7163 (сім тисяч сто шістдесят три) грн 11 коп.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк