ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 липня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 743/1243/23
Головуючий у першій інстанції – Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/807/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді: Скрипки А.А.    
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Рахманкулової І.П. від 27 березня 2024 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, 

                          В С Т А Н О В И В:

У  серпні  2023  року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що 07.06.2018 року сторони уклали шлюб, від якого вони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначала, що протягом останніх років сімейне життя між нею та відповідачем поступово погіршувалось, кожен зі сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. За доводами позивача, спільне життя не склалося, у сторін різні погляди на сімейне життя та обов`язки, у зв`язку з чим в їх сім`ї відбувались сварки, що у кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин у 2021 році. Позивач стверджувала, що відсутня можливість збереження сім`ї, ведення сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинено, за переконанням позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. За наведених обставин, позивач просила суд ухвалити рішення про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем, який був зареєстрований Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, актовий запис №973 від 07.06.2018 року. 

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16.01.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, було задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 07.06.2018 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, актовий запис №973, розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 073 грн. 60 коп., у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 06.03.2024 року заяву ОСОБА_2 про перегляд вказаного заочного рішення суду від 16.01.2024 року, було задоволено. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.01.2024 року у справі №743/1243/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, скасовано. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.03.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 07.06.2018 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, актовий запис №973. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 073 грн. 60 коп., у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року є необґрунтованим, упередженим, незаконним, таким, що ухвалено із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за наявності недоведеності обставин справи належними доказами, без зазначення судом мотивів прийняття чи неприйняття доказів.  В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що доводи позивача відносно застосування ним до позивача фізичного насильства не підтверджуються жодними доказами звернення з даного приводу ОСОБА_1 до правоохоронних органів або медичною документацією, яка це підтверджує. За доводами апелянта, суд першої інстанції повинен був оцінити позицію відповідача, який заперечує проти розірвання шлюбу, та вказати причини неприйняття наданих відповідачем доказів існування шлюбних відносин. Апелянт вказує, що оскаржуване рішення від 27.03.2024 року ухвалено судом першої інстанції із врахуванням усних пояснень позивача у судовому засіданні, проте, вони не підтверджені належними доказами. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення від 27.03.2024 року не врахував позицію відповідача щодо збереження сім`ї, та надані ним фотоматеріали, які вказують на наявність сімейних відносин. За доводами апелянта, судом першої інстанції не враховано, що відповідач регулярно здійснює на користь позивача фінансові виплати, що підтверджується скрін-фотографіями платіжних систем, спілкується із нею та їх дитиною, що вказує на наявність спільного господарства.  Апелянт стверджує, що збереження шлюбу між сторонами спору не буде суперечити їх інтересам, і протилежного позивач в ході судового розгляду даної справи не довела.            

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року. 

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.03.2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони даного спору обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи. 

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 07.06.2018 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що зроблено відповідний актовий запис №973 (а.с.4). 
Від даного шлюбу сторони спору мають малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.2).
   
Як вбачається із оскаржуваного рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.03.2024 року, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції врахував положення статті 24; ч.3, ч.4 статті 56, статті 112 Сімейного кодексу України, роз`яснення п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року ”Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя”, а також прийняв до уваги фактичні обставини справи. Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 27.03.2024 року зазначив, що відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна із основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово ”сімейний” засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово ”союз” підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто, на тому, що є моральною основою шлюбу. При цьому, суд першої інстанції вказав, що суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, враховуючи категоричне наполягання позивача на розірванні шлюбу, суд першої інстанції дійшов висновку, що подальше збереження шлюбу між сторонами суперечитиме інтересам позивача, і тому шлюб підлягає розірванню, а позов - задоволенню.

Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року є необґрунтованим, упередженим, незаконним, таким, що ухвалено із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за наявності недоведеності обставин справи належними доказами, без зазначення судом мотивів прийняття чи неприйняття доказів.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду від 27.03.2024 року, оскільки дані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.  

В доводах апеляційної скарги Цанг Вейчонг зазначає, що доводи позивача відносно застосування ним до позивача фізичного насильства не підтверджуються жодними доказами звернення з даного приводу ОСОБА_1 до правоохоронних органів або медичною документацією, яка це підтверджує. За доводами апелянта, суд першої інстанції повинен був оцінити позицію відповідача, який заперечує проти розірвання шлюбу, та вказати причини неприйняття наданих відповідачем доказів існування шлюбних відносин. Апелянт вказує, що оскаржуване рішення від 27.03.2024 року ухвалено судом першої інстанції із врахуванням усних пояснень позивача у судовому засіданні, проте, вони не підтверджені належними доказами. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення від 27.03.2024 року не врахував позицію відповідача щодо збереження сім`ї, та надані ним фотоматеріали, які вказують на наявність сімейних відносин. За доводами апелянта, судом першої інстанції не враховано, що відповідач регулярно здійснює на користь позивача фінансові виплати, що підтверджується скрін-фотографіями платіжних систем, спілкується із нею та їх дитиною, що вказує на наявність спільного господарства. Апелянт стверджує, що збереження шлюбу між сторонами спору не буде суперечити їх інтересам, і протилежного позивач в ході судового розгляду даної справи не довела.      

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року, виходячи із наступного.  

Відповідно до приписів ч.1 статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ч.1, ч.2, ч.3 статті 55 Сімейного кодексу України).

Виходячи із положень ч.3, ч.4 статті 56 Сімейного Кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

При наданні оцінки доводів сторін, апеляційний суд вважає за необхідне врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №347/1988/18, провадження № 61-48116 св 18, в якій зазначено наступне: 
’’…Аналіз положень Сімейного кодексу України дає підстави стверджувати, що в переважній своїй більшості його норми мають явно виражене ґендерне наповнення, тобто він є ґендерно-чутливим за змістом.
При цьому, в основному, такі норми є ґендерно-збалансованими, тобто такими, що не містять підстав для дискримінації жінок і чоловіків, у всіх сферах правовідносин, що охоплюються Сімейним кодексом України та відповідають елементам ґендерної рівності.  
Вказана тенденція прослідковується, починаючи із статті 1 Сімейного кодексу, якою передбачено побудову сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також взаємодопомоги і підтримки.
Рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї закріплена статтею 7 цього Кодексу, а також статтею 24 СК України, відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово ”сімейний” засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово ”союз” підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
При цьому, добровільність як засада шлюбу спостерігається, починаючи із закріплення права осіб на укладення шлюбу, перебування у ньому і закінчуючи правом на його вільне розірвання та припинення шлюбних відносин за бажанням будь-кого із подружжя.
Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя, що у контексті даної справи означає надання можливості подружжю на вільний вибір способу побудови своїх відносин у зареєстрованому шлюбі або іншим шляхом. І ніхто не може бути примушений до шлюбу або до особистих стосунків поза його волею. При цьому бувше подружжя не позбавляється можливості налагодити свої стосунки й після розлучення шляхом укладення нового шлюбу або іншим шляхом.
Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року ”Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя”, суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя…’’.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.11.2018 року у справі №761/33261/16-ц, провадження №61-33349св18, зазначено наступне: ’’…Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком…’’.

Відповідно до положень статті 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як вбачається із матеріалів справи, у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що 07.06.2018 року сторони уклали шлюб, від якого вони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначала, що протягом останніх років сімейне життя між нею та відповідачем поступово погіршувалось, кожен зі сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. За доводами позивача, спільне життя не склалося, у сторін різні погляди на сімейне життя та обов`язки, у зв`язку з чим в їх сім`ї відбувались сварки, що у кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин у 2021 році. Позивач стверджувала, що відсутня можливість збереження сім`ї, ведення сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинено, за переконанням позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. За наведених обставин, позивач просила суд ухвалити рішення про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем, який був зареєстрований Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, актовий запис №973 від 07.06.2018 року. 

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16.01.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, було задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 07.06.2018 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, актовий запис №973, розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 073 грн. 60 коп., у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 06.03.2024 року заяву ОСОБА_2 про перегляд вказаного заочного рішення суду від 16.01.2024 року, було задоволено. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.01.2024 року у справі №743/1243/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, скасовано. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.03.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 , було задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 07.06.2018 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, актовий запис № 973. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073 грн. 60 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року, в судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд його задовольнити. Позивач пояснила, що продовження шлюбних відносин суперечить її інтересам, при цьому, надавши суду відповідне обґрунтування своєї позиції.    

Приймаючи до уваги вищенаведені фактичні обставини справи та норми права, які регламентують спірні правовідносини, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року щодо наявності підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову про розірвання шлюбу,  враховуючи категоричне наполягання позивача ОСОБА_1 на розірванні шлюбу, та її твердження, що подальше збереження шлюбу між сторонами буде суперечити її інтересам. Судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 27.03.2024 року викладено позицію сторони відповідача щодо заперечення викладених позивачем доводів, а також незгоду відповідача із вимогами заявленого до нього позову про розірвання шлюбу. Разом з тим, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову про розірвання шлюбу, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до норм чинного сімейного Законодавства, добровільність шлюбу - одна із основних його засад, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. 

Тлумачення статті 111 Сімейного кодексу України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Апеляційний суд вражає за необхідне зазначити, що апеляційна скарга не містить в собі посилань на відповідні обставини, які можуть бути підставами для відмови у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. При цьому, позивач ОСОБА_1 не бажає надалі підтримувати сімейні відносини із відповідачем, на примирення не згодна, та наполягає на розірванні шлюбу, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам.

Наявність у сторін спору дочки, ІНФОРМАЦІЯ_1 , на що посилається апелянт в доводах апеляційної скарги, не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про розірвання шлюбу, із врахуванням тієї обставини, що позивач ОСОБА_1 наполягає на розірванні шлюбу.   

Відповідно до приписів ч.7 статі 240 ЦПК України, у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Як вбачається із матеріалів справи (а.с.1), із позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_1 звернулась до суду у серпні 2023 року, і за весь хронологічний період перебування справи у провадженні судів, примирення між подружжям не відбулося, що спростовує доводи апеляційної скарги про необхідність відмови у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову.     

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року про задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, та не містять в собі підстав для скасування даного рішення суду від 27.03.2024 року,   ухваленого    на    підставі    норм    права,   які   регламентують  дані правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.03.2024 року, необхідно залишити без змін. 

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                      
                            П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Цанг Вейчонг - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 березня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 17.07.2024 року. 

Головуючий:                                           Судді: