ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 473/3772/18
провадження № 51-1261 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
 
головуючого судді                                                          ОСОБА_1 ,
суддів:                                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                              ОСОБА_5 , 
у режимі відеоконференції:
захисника                                                              ОСОБА_6 ,
виправданого                                                       ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 січня 2024 року стосовно 
 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця  

АДРЕСА_1 ,
 
виправданого у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі-КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області вироком від 29 грудня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 18 січня 2024 року, визнав ОСОБА_7 невинуватим і виправдав у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що 14 липня 2018 року приблизно о 08:00 він, керуючи технічно несправним автомобілем «ЗАЗ 1102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Р-55 «Одеса-Вознесенськ-Новий Буг», порушив вимоги пунктів 2.3 «б», 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху та допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21083», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , внаслідок чого пасажир автомобіля «ЗАЗ 1102» ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, від яких помер, водій автомобіля «ВАЗ 21083» ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями до неї прокурор, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить його скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції:
- не перевірив усіх доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення; 
- не взяв до уваги докази, які підтверджують порушення ОСОБА_7 пунктів 2.3 «б», 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху, та дійшов помилкового висновку про недоведеність винуватості обвинуваченого в інкримінованому кримінальному правопорушенні;
- врахував висновок експерта, який не містить категоричного твердження щодо відсутності невідповідностей в діях обвинуваченого та технічної неможливості запобігти дорожньо-транспортній пригоді (далі - ДТП);
- не мотивував свого рішення в частині неможливості призначення повторної експертизи.
На думку прокурора, наведені обставини призвели до постановлення ухвали, яка не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
На касаційну скаргу захисник ОСОБА_6 подав письмове заперечення, в якому, із наведенням відповідних аргументів, просив відмовити прокурору в задоволенні касаційної скарги, судові рішення стосовно ОСОБА_7 - залишити без зміни. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Захисник і виправданий заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора, просили залишити оскаржуване судове рішення без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Частиною 2 ст. 419 КПК визначено, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Прокурор у поданій касаційній скарзі зазначає про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно погодився з висновками суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК, не проаналізував наявні в справі докази, постановив ухвалу з істотним порушенням вимог КПК. 
Проте Суд із такими доводами не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених ст. 284 цього Кодексу.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Положенням ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
            Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив аналіз зібраних у кримінальному провадженні доказів та дійшов висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Не погоджуючись із такими висновками суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, просив дослідити наявні у матеріалах кримінального провадження висновки експертів, виправдувальний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та призначити відповідне покарання. 
В апеляційній скарзі прокурор покликався на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінальних правопорушень, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_7 ; стверджував про те, що суд не вжив заходів для всебічного встановлення фактичних обставин, зокрема, не застосував визначені ст. 332 КПК повноваження для усунення суперечностей у наданих висновках.
Апеляційний суд за результатом розгляду апеляційної скарги прокурора, провівши часткове дослідження доказів, погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення.
Так, суд апеляційної інстанції здійснив детальний аналіз ретельно досліджених наданих стороною обвинувачення доказів, повторно дослідив за клопотанням прокурора висновки експертів № 470 від 28 серпня 2018 року, № 18-865 від 25 вересня 2018 року, № 17535/17771/20-52 від 08 липня 2022 року та зазначив про те, що зібраними доказами беззаперечно не встановлено причинний зв`язок між діями ОСОБА_7 та наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а можливість отримання достовірних даних для проведення додаткових експертних досліджень вичерпані. 
Водночас, визнаючи доводи прокурора про порушення судом першої інстанції положень ст. 332 КПК України необґрунтованими, суд апеляційної інстанції зазначив про таке.
За приписами частин 1, 2 статті 332 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо:
1) суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності;
2) під час судового розгляду виникли підстави, передбачені частиною другою статті 509 цього Кодексу;
3) існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.
Суд не вправі самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, не може перебирати на себе функції обвинувача, оскільки, діючи у такий спосіб, суд позбавився б статусу незалежного органу правосуддя, що призвело б до порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Під час судового розгляду захисник стверджував про те, що під час проведення експертиз № 470 від 28 серпня 2018 року та № 18-865 від 25 вересня 2018 року експертами були використані дані, які не відповідали вихідним даним, зазначеним при проведенні експертиз, у зв`язку з чим він заявив клопотання про призначення судової інженеpно-трaнспортної по трасологічному дослідженню та автотехнічної по дослідженню обставин дорожньо-транспортної пригоди експертизи. Суд заявлене клопотання задовольнив.
Отримавши висновок експертів № 17535/17771/20-52 від 08 липня 2022 року, суд першої інстанції оголосив його зміст і за клопотанням прокурора відклав судовий розгляд. В наступному судовому засіданні суд, з`ясувавши у сторін питання про наявність інших доказів, допитав обвинуваченого та перейшов до судових дебатів. Будь-яких інших додаткових клопотань сторони не заявляли. 
Суд першої інстанції проаналізував висновки експертиз, допитав експертів та дійшов висновку про те, що при проведенні експертизи № 470 від 28 серпня 2018 року на дослідження експерту були надані лише автомобілі та копія схеми ДТП. Визначення в цьому висновку місця зіткнення транспортних засобів є припущенням. Натомість висновок 17535/17771/20-52 від 08 липня 2022 року складений групою експертів на підставі дослідження усіх матеріалів провадження.
Тобто суд першої інстанції дотримався приписів ст. 332 КПК.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, яка фактично є аналогічною касаційній скарзі, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України перевірив викладені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі про те, що стороною обвинувачення не надано беззаперечних доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, й навівши достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції виконав вимоги кримінального процесуального закону, забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК, згідно з якою сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, перевірив представлені сторонами докази й не порушив вимог щодо безпосередності дослідження доказів.
Проте сторона обвинувачення не скористалась своїм правом на подання відповідного клопотання під час судового провадження.
Позиція суду апеляційної інстанції повною мірою узгоджується з положеннями КПК України в тій частині, яка стосується покладення обов`язку доказування винуватості обвинуваченого на прокурора (статті 17, 92 КПК), здійснення кримінального провадження на основі змагальності (ст. 22 КПК), оцінки доказів (статті 85, 86, 94 КПК).
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду дійшла висновку про те, що суд апеляційної інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону при апеляційному перегляді кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 та постановив ухвалу, яка відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом також не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 січня 2024 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
            Постанова набирає законної сили з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3