П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
24 липня 2024 року                                                                                      місто Київ
                                                                                                справа №759/10870/23
                                                               провадження №22-ц/824/5909/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,
 
сторони: 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Богдан Оленою Олександрівною, 
на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 5 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Горбенко Н.О., 
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про зменшення розміру аліментів.
В обґрунтування заявлених вимог вказував, що перебував у офіційному шлюбі з ОСОБА_3 з 7 серпня 2004 року по 6 травня 2010 року, спільно проживали з 7 серпня 2004 року до 11 листопада 2007 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року в результаті штучного запліднення народилася донька ОСОБА_4 
18 грудня 2008 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено рішення по справі № 2-4263/8 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 7 листопада 2008 року і до досягнення нею повноліття.
Зазначав, що з жовтня 2008 року перебував у стосунках з ОСОБА_5 (наразі змінила прізвище на « ОСОБА_5 »).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_4 .
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2009 року по справі №2-1753, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення коштів на утримання сина (дитина інвалід з дитинства), з нього стягнуто аліменти на утримання дитини у розмір 1/4 від усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 3 червня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття.
2 жовтня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали офіційний шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у нього та ОСОБА_5 народилась донька ОСОБА_7 .
Спільне життя між ним та ОСОБА_5 не склалось, тому 30 жовтня 2020 року він та ОСОБА_5 уклали нотаріально посвідчений договір між батьками про сплату аліментів на утримання дітей, визначення місця проживання дітей, участь у вихованні та додаткових витратах на дітей, та 29 березня 2021 року, за спільною заявою ухвалою Святошинського районного суду м. Києва № 759/19082/20 постановлено рішення про розірвання шлюбу між ними.
Оскільки на даний час змінився його матеріальний стан, він не працює, є пенсіонером, з огляду на виниклу заборгованість по сплаті аліментів, його незадовільний стан здоров`я, наявність на утриманні батьків, що утруднює його можливість здійснювати сплату аліментів у визначеному судовими рішеннями та договором, розмірі, а у відповідача значно покращився матеріальний стан, змушений звернутись до суду із вказаним позовом.
Просив  визначити єдину частку, що стягується з усіх видів доходів ОСОБА_1 на утримання трьох дітей, у розмірі 30% від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку для кожної дитини;  зменшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24.06.2009 року № 2-1753, на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 2009 року народження з 1/4 до 1/10 від усіх видів заробітку ОСОБА_1 щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку;  зменшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на підставі п. 4.1 нотаріально посвідченого Договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про сплату аліментів на утримання дітей, визначення місця проживання дітей, участь у вихованні та додаткових витратах на дітей від 30.10.2020 року, з 6000 грн. до 2 093 грн. щомісяця.
Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 5 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Богдан О.О.  подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити  позовні вимоги в повному обсязі. 
В апеляційній скарзі зазначає, що  рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Судом не повно з`ясовані  обставини, які мають значення для її вирішення, не правильно застосовані норми матеріального права, а саме положення ст. 192 СК України, а також  порушено норми процесуального права.
Суд першої інстанції не надав оцінку наданим позивачем доказам та не зазначив причини їх відхилення, помилково назвав доводи про погіршення стану здоров`я  позивача ОСОБА_1 припущенням, оскільки  позивачем надані суду докази про отримання ним інвалідності.
Суд формально послався на рівність прав дітей,  при цьому не з`ясував, скільки кожен з трьох дітей отримує аліментів  і чи має  в даному конкретному випадку місце ця рівність.
ОСОБА_2 було частково визнано позовні вимоги, що відображено у відзиві на позов, але судом дана обставина також не врахована та таке визнання не відхилено судом. 
Звернувшись до суду з позовом ОСОБА_1   не відмовлявся від сплати аліментів, які він наразі сплачує, не оспорював права своїх дітей, а бажав  встановити рівновагу між своїми правами і обов`язками  нарівні з такими ж правами та обов`язками  матерів  своїх дітей.                                                                                                                                                                                                                      
Через його помилку в укладенні договору про утримання дітей та розумінні своїх обов`язків сталося так, що позивач, який є інвалідом ІІ групи внаслідок травми, отриманої при виконанні  службових обов`язків на службі у МВС, наразі сплачує аліменти на дітей, що в сукупності значно перевивищують половину його заробітку і створюють для нього фінансовий тягар, який став непосильним.  
Загалом аліменти  на дітей складають 16464 грн., залишок для позивача ОСОБА_1   становить  4 466 грн., що є меншим ніж 1/4 частина його пенсії по інвалідності. Таким чином очевидно, що права дітей батьком не порушуються. З урахуванням обов`язку сплати відповідачкою такої ж суми на утримання дітей - діти мають належне утримання. Суд першої інстанції взагалі не з`ясовував розмір аліментів в грошовому виразі та не встановлював достатності цього розміру для дітей та інваліда 2 групи.
Слід зазначити, що ОСОБА_1 не оскаржував  рішення судів про стягнення аліментів та договір і добросовісно весь час сплачував аліменти, порядок стягнення яких знаходився під контролем державної виконавчої служби та Пенсійного Фонду України, оскільки він є пенсіонером МВС та інвалідом II групи, та додатково допомагав своїм дітям.
Суд не прийняв до уваги, що син ОСОБА_8 отримує аліментів, в розмірі  який значно перевищує суми аліментів на інших дітей, оскільки на нього аліменти сплачуються двічі - за рішенням суду і за договором. Договір між сторонами від 30 жовтня 2020 року є чинним. А тому, посилання суду на рівність прав дітей є необгрунтованим. Діти не отримують однакового розміру аліментів. Навіть, враховуючи інвалідність сина ОСОБА_8 з дитинства, - решта потреб сина, пов`язаних з лікуванням і оздоровленням - за їх наявності є додатковими витратами батьків і не повинні входити в розмір аліментів (передбачено ст. 185 СК України).
8 травня 2023 року позивачу ОСОБА_1 за місцем роботи у Центральному міжрегіональному управлінні ДПС по роботі з великими платниками податків повідомили, що надійшов лист від ВДВС та відповідні постанови про стягнення боргу по аліментам та штрафу з зобов`язанням бухгалтера повідомляти періодично про нарахування. Також ОСОБА_1 повідомили, що в разі не сплати ним боргу протягом 7 днів, він повинен звільнитися за власним бажанням або за угодою сторін, оскільки ДПС не зацікавлена в такому працівникові. Сплатити значний розмір боргу ОСОБА_1 не мав фінансової можливості і наказом від 17 травня 2023  року №149-о його звільнено з займаної посади за угодою сторін. Критичне сприйняття судом першої інстанції пояснення позивача про підстави свого звільнення та оцінювання його як самостійного звільнення є упередженим, необ`єктивним, безпідставним, оскільки при наявності боргу у 707 012, 29 грн., він як ніхто зацікавлений у заробітку, а не втраті доходу.
Позивач ОСОБА_1 сплачує борг по аліментам, що утворився не з його вини. Позивач  ніколи не ухилявся від сплати аліментів, завжди їх сплачував і додатково допомагав. 
Суд першої інстанції  цих обставин  не врахував, оцінки їм не надав.
Стан здоров`я  позивача ОСОБА_1 після 2009 року погіршувався : від лікування і до встановлення спочатку інвалідності III групи, а згодом і II групи, що однозначно є ознакою зміни і погіршення матеріального становища. 
Через наявність великої заборгованості ОСОБА_1 втратив роботу. Враховуючи стан здоров`я - II групу інвалідності та 70% втрати працездатності йому досить важко знайти нову роботу та зрештою держава вирішила питання працевлаштування, направивши ОСОБА_1 як особу, яка отримала ушкодження здоров`я при виконанні своїх службових обов`язків, у запас. Знаходження позивача на пенсії по інвалідності - це його право на соціальний захист, гарантоване державою та Конституцією України. Обов`язку працевлаштовуватися він не має. Враховуючи реалії життя у воєнний стан в Україні, питання працевлаштування чоловіка-інваліда 48 років є дуже проблемним. Висновки суду першої інстанції про те, що він вправі знайти іншу роботу є слушними, але в них не враховано стан ні здоров`я позивача, ні можливість працювати лише у створених умовах, ні втрата 70% працездатності, ні його конституційне право на пенсійне забезпечення, як особи, яка віддала державі здоров`я. А тому висновки суду про необхідність працевлаштування та продовження - сплати - в попередньому розмірі аліментів є неприйнятними і хибними.
Укладення сторонами договору 30 жовтня 2020 року про сплату аліментів на утримання дітей, яким ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати на ОСОБА_8 і ОСОБА_9 6000 грн. було бажанням позивача розірвати шлюб в такий спосіб, оскільки саме таку правову консультацію він отримав. З його боку договір добросовісно виконувався, але з нарахуванням боргу в травні 2023 року і втратою роботи змінився (погіршився) його майновий стан і виконання ним цих домовленостей стало фінансово неможливим, а тому він просить суд зменшити розмір аліментів визначений сторонами у договорі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2   заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Богдан О.О.  доводи апеляційної скарги підтримала, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2   та її представник ОСОБА_10 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судове засідання третя особа ОСОБА_3 не з`явилася, повідомлена про розгляд справи шляхом направлення судового повідомлення на поштову адресу, зазначену в апеляційній скарзі  (а.с. 215), причини своєї неявки суду не повідомила, у зв`язку з чим  колегія суддів вважала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутність особи, яка не з`явилася, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частинами 1, 2, 5статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом установлено, що позивач перебував у офіційному шлюбі з третьою особою у справі - ОСОБА_3 з 7 серпня 2004 року по 6 травня 2010 року, від якого мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12, 13).
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2008 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 7 листопада 2008 року і до досягнення нею повноліття (а.с.14).
Як вбачається зі змісту вказаного судового рішення, позивач позовні вимоги ОСОБА_1 визнав.
Також, судом встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що вбачається зі свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 19 червня 2009 року (а.с.15).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2009 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_5   на утримання  сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (дитина інвалід з дитинства), аліменти в розмір 1/4 від усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 3 червня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.22).
Як вбачається зі змісту вказаного судового рішення, ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_5 визнав.
2 жовтня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали офіційний шлюб (свідоцтво серія НОМЕР_2 ) (а.с.16).
Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилась донька ОСОБА_7 , що вбачається зі свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 від 22 травня 2014 року (а.с.11).
30 жовтня 2020 року між сторонами у справі укладено договір між батьками про сплату аліментів на утримання дітей, визначення місця проживання дітей, участь у вихованні та додаткових витратах на дітей, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. за реєстровим № 7-253, згідно п. 4.1. якого сторонами з урахуванням рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2009 року (справа № 2-1753-1/09) погоджено, що додаткова сума аліментів, яка сплачуватиметься батьком на користь матері на утримання дітей становитиме 6 000 грн. (а.с.24-26).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року у справі №759/19082/20 шлюб між сторонами розірвано (а.с.23).
Згідно свідоцтва про зміну імені Серія НОМЕР_4 від 23 січня 2021 року ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с.76).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не надано і судом не здобуто конкретних  доказів, що позивач ОСОБА_1 , у передбаченому чинним законодавством порядку, визнавався непрацездатним чи обмежено працездатним і за своїм повним матеріальним станом та станом здоров`я не може сплачувати аліменти у встановлених судовими рішеннями розмірах. Суд критично оцінив позицію відповідачки ОСОБА_2 котра, заперечуючи проти позову, вважаючи його безпідставним, в результативній частині відзиву торкнулась питань, які не входять до предмету даного позову, зокрема, визначення розміру аліментів на утримання  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також додаткових витрат на утримання дітей.
Крім того, суд першої інстанції  зазначив, що заявлені ОСОБА_1   позовні вимоги прямо вплинуть на розмір аліментів на утримання дитини позивача від першого шлюбу з ОСОБА_3 , яка залучена позивачем у якості третьої особи.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні (постанова Верховного Суду від 29 січня 2021 року в справі № 303/369/20, провадження № 61-17250св20).
Аналіз ст. 192 СК України дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на зміну його матеріального стану та погіршення стану здоров`я,  що унеможливлює сплату аліментів на утримання дітей у визначеному судом та  договором між батьками розмірі на кожну дитину.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивач ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у Центральному госпіталі МВС України з 9 червня 2009 року  по 3 липня 2009 року, що підтверджується витягом з історії хвороби №5515. В клінічному діагнозі зазначено про гіпертонічні кризи в цей період, кризовий перебіг гіпертонічної хвороби, стійкі залишкові явища перенесеної закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, виразкова хвороба шлунку, недостатність кардії, хронічний панкреатит тощо (а.с.27).
У квітні 2010 року госпітальною ЛВК ЦГ МВС України ОСОБА_1 видано свідоцтво про хворобу №90, яким встановлено низку діагнозів в тому числі у вигляді посттравматичного церебрального арахноідиту з лівогіпертезним синдромом, правобічною пірамідною недостатністю, помірних координаторних порушень, нерізкого посткомоційного синдрому - травма , пов`язана з виконанням службових обов`язків. Крім того, гіпертонічна хвороба II ст., кризовий перебіг, ангіопатія сітківки обох очей, виразкова хвороба шлунку, хронічні холицестит, панкреатит, дуоденит, радикуліт та ін. (а.с.29).
ОСОБА_1 з 1 серпня 1993 року по 6 квітня 2010 року  проходив службу в органах внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України, наказом МВС від  6 квітня 2010 року №0030 о/с  звільнений зі служби  в органах внутрішніх справ у запас Збройних Сил України  за п. 64 "ж" (за власним бажанням), з призначенням пенсії по лінії МВС, що підтверджується довідкою виданою Департаментом кадрового забезпечення Міністерства внутрішніх справ України №92 від 22 квітня 2010 року (а.с.32).
Згідно довідки ГУ ПФУ №14/899-МВС від 22 червня 2010 року ОСОБА_1 знаходиться на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві та отримує пенсію за вислугу років (а.с.33).
У червні 2010 році ОСОБА_1 отримав інвалідність III групи у зв`язку з отриманою травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК  серії №КА-2 011298 від14 червня 2010 року та  посвідченням серії НОМЕР_5 (а.с.30,31).
Згідно довідки ГУ ПФУ №14/1046-МВС від 15 липня 2010 року ОСОБА_1 знаходиться на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві та отримує пенсію по інвалідності (а.с.34).
Виписним       епікризом з історії хвороби №5493 Центрального госпіталю МВС від 24 січня 2012 року встановлені діагнози: ранній церебральний атеросклероз, енцефалопатія II змішаного генезу, органічне ураження головного мозку, ускладнене судинним ураженням головного мозку, інші хронічні захворювання (а.с.41).
12 лютого 2013 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності довічно, у зв`язку з  травмою, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків. Може бути пристосований  до роботи у створених умовах.   Рекомендовано диспансерне спостереження та лікування кардіології, неврології, стаціонарне лікування (а.с.44).
Довідкою  серії 10ААА № 019990  від 4 березня 2013 року  про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках  застрахованого - ОСОБА_1 встановлено 70%втрати професійної працездатності у зв`язку з травмою, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків (а.с.43).
Згідно виписки №2301 із медичної карти стаціонарного хворого, ОСОБА_1   знаходився на лікуванні у Київській міській клінічній лікарні №7 в період з 7 березня 2023 року по 17 березня 2023 року. Встановлено низку діагнозів: зокрема стійкі залишкові явища перенесеної ЗЧМТ у вигляді посттравматичної енцефалопатії II ст. та посттравматичного церебрального арахноїдиту у вигляді правобічної недостатності, лікворно-гіпертензивними кризами 2-4 в пів року, стійким церебрастенічним, цефалічним, вираженим вести було атактичним синдромом та ін. Загальний стан середнього ступеня тяжкості. Рекомендовано, зокрема, продовжити антигіпертензивну терапію, УЗД ОЧП, спостереження невропатолога, нагляд сімейного лікаря (а.с. 45).
4 травня 2023 року ОСОБА_1 направлено повідомлення Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) про внесення відомостей відносно нього до Єдиного реєстру боржників у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів за період з 1 січня 2011 року по 4 травня 2023 року в розмірі  707012,29 грн. по виконавчому листу №2-4263 виданому 18 грудня 2008 року  Києво-Святошинським районним судом Київської області (а.с.52).
Наказом  від 17 травня 2023 року № 149-о ОСОБА_1   звільнено з 22 травня 2023 року з посади заступника начальника управління - начальника відділу організації стягнення боргу та роботи з безхазяйним майном управляння по роботі з податковим боргом Центрального міжрегіонального управління ДПС по  роботі з великими платниками податків, за угодою сторін (а.с.54). 
Аналізуючи надані суду документи на підтвердження позовних вимог, колегія суддів вважає, що позивачем  ОСОБА_1 доведено зміна його матеріального стану, погіршення стану його здоров`я протягом тривалого періоду часу, починаючи з 2009 року, в результаті чого останній у 2013 році отримав ІІ групу інвалідності  довічно.
Таким чином,  з часу ухвалення рішення судів про стягнення аліментів на утримання дітей ОСОБА_11 (2008 рік) та ОСОБА_8 (2009 рік), у ОСОБА_1 погіршився стан здоров`я, позивач втратив 70% працездатності. ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, та певний час працював, а з травня 2023 року звільнений з роботи, додаткового заробітку немає.
Фактично внаслідок втрати працездатності та встановлення інвалідності, стабільним джерелом доходу позивача є пенсія. 
Справедливість у відносинах щодо утримання батьками своїх дітей виражається (полягає) в однаковому їх ставленні до забезпечення матеріальних потреб кожної з дітей (незалежно від проживання батьків з дітьми, їх ставлення один до одного, психо-емоційних чи фізіологічних особливостей дітей, умов та рівня їх розвитку тощо).
У справі, яка переглядається, позивач довів наявність загальних підстав для зміни розміру аліментів, відповідачка ж заперечуючи проти позову,  доказів на підтвердження інших джерел доходу у позивача не надала.
Апеляційним судом відхиляються аргументи відповідачки про те, що ОСОБА_1 у 2012 році був зареєстрований, як фізична особа - підприємець з видами діяльності  вантажний автомобільний транспорт працював до 28 лютого 2018 року, отримував замовлення від будівельної компанії, мав постійний заробіток, інвестував кошти в побудову житла, яке в подальшому продав, оскільки такі аргументи не спростовують наданих позивачем доказів щодо  погіршення його стану здоров`я та майнового стану у 2023 році.
Колегія суддів вважає, що зменшення  розміру стягнутих аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина  ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 1/4 до 1/6 частини суд усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, не призведе до суттєвого погіршення щомісячного фінансового забезпечення його неповнолітнього сина та не поставить зменшення розміру аліментів спільної дитини сторін у несприятливі умови в частині матеріального забезпечення у порівнянні з іншими дітьми позивача, оскільки позивач додатково  сплачує аліменти на утримання в тому числі сина по договору між батьками укладеному з ОСОБА_12 від 30 жовтня 2020 року.
Що стосується вимог апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції  про відсутність підстав для зменшення суми, аліментів яка визначена в договорі укладеному 30 жовтня 2020 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_1   про сплату аліментів на утримання дітей, то в цій частині апеляційна скарга задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.  
Батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (частина перша статті 189 ЦК України).
Встановлений частиною другою статті 189 СК України порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду. Окрім того, законодавець передбачив додаткову можливість спрощеного стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса саме в інтересах дітей з метою спрощення процедурних питань, але в жодному разі цим правом не обмежив право на судовий захист.
Договір, в тому числі договір про сплату аліментів на дитину, насамперед, є категорією цивільного права, тому відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з положеннями статі 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 ЦК України).
За змістом статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Договір укладений 30 жовтня 2020 року між  батьками  ( ОСОБА_1 та ОСОБА_12 ) про  сплату аліментів на утримання дітей, визначення місця проживання дітей, участь у вихованні та додаткових витратах на дітей, - не розірваний, є чинним і має виконуватися сторонами. Вимог про зміну або розірвання договору  позивачем у цій справі не заявлено, а відтак відсутні підстави для зміни суми, яка зазначена у договорі.
 Що стосується вимог позивача ОСОБА_1 про визначення єдиної частки, що стягується з усіх видів його доходів  на утримання трьох дітей, у розмірі 30% від усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку для кожної дитини, то такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на нормах закону.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
                              
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Богдан Оленою Олександрівною,  задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 5 жовтня 2023 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зменшення розміру аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ,  на підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 24 червня 2009 року, і в цій частині ухвалити нове рішення наступного змісту.
Зменшити  розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 1/4 до 1/6 частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Постанова складена 9 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач:                                                                      О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                                         Л.Д. Поливач
 
                                                                                             А.М. Стрижеус