Справа № 161/2831/24 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/665/24  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
30 липня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання - Савчук О. В.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, про визначення місця проживання дітей за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2024 року,

                                          В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 27 лютого 2009 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 229. У шлюбі народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2023 року шлюб між ним та ОСОБА_3 розірваний.
Позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_3 неофіційно працевлаштована в Республіці Польща, її робота пов`язана з виїздами за межі України, під час відсутності відповідача діти проживають з ним. Місцем реєстрації сина ОСОБА_4 є його місце реєстрації місця проживання, місцем реєстрації дочки ОСОБА_4 є місце реєстрації місця проживання відповідача, проте фактичним місцем проживання дітей є його місце реєстрації та проживання. Діти є учнями 8-го та 6-го класів КЗЗСО «Гіркополонківський ліцей Боратинської сільської ради». Діти забезпечені житлом, харчуванням, доглядом, мають повноцінне виховання, він працевлаштований, веде нормальний спосіб життя без шкідливих звичок, а діти знаходяться на його повному утриманні.
Позивач також вказував, що він з відповідачем не дійшли спільної згоди щодо того з ким із них будуть проживати діти, оскільки остання наполягає на тому, щоб діти проживали з нею, мотивуючи це тим, що в Україні дітям буде небезпечно. При цьому відповідач офіційно не працевлаштована та не має постійних доходів для утримання дітей так само, як і не має постійного житла за кордоном.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним як батьком за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання або перебування.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавала.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а мотивувальна частина рішення суду - зміні, із викладенням її в редакції цієї постанови та залишенням в решті рішення суду без змін, виходячи з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 лютого 2009 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2023 року між ними розірваний (а.с.11, 12).
У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей від 01 жовтня 2009 року серії НОМЕР_1 та від 11 вересня 2012 року серії НОМЕР_2 (а.с.13, 14).
На виконання своїх повноважень Органом опіки та піклування Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області у суді першої інстанції подано висновок щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , 2009 року народження, та ОСОБА_4 , 2012 року народження, з їх батьком ОСОБА_2 , який затверджений рішенням Виконавчого комітету Боратинської сільської ради від 29 лютого 2024 року №97.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 свої вимоги щодо визначення місяця проживання неповнолітніх дітей з ним мотивував тим, що він з відповідачем як матір`ю дітей не дійшов згоди щодо визначення їх місця проживання, оскільки остання наполягає на тому щоб діти проживали із нею у Республіці Польща. Його позовні вимоги пов`язані із побоюванням, що дружина може вивезти дітей за кордон. Крім того, дружина коли в Україні або при розмові по телефону постійно вказує, що забере дітей до себе.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами по справі відсутній будь-який спір щодо місця проживання їхніх неповнолітніх дітей.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, однак не може погодитися із мотивами, з яких суд виходив відмовляючи у позові.
Насамперед апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 2 ст. 29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Такі обмеження встановлені у ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення позивача до суду з цим позовом неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла чотирнадцяти років, а тому має право вільно обирати собі місце проживання. На вказану обставину суд першої інстанції уваги не звернув.
Згідно з частинами 2, 8, 9 та 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
У ч. 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.
Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Окрім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М. С. проти України» йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки над нею, а вже тільки потім - права її батьків.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).
Отже, судовому захисту підлягають лише порушене, невизнане або оспорюване право особи, а також її законний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як встановлено судом першої інстанції, сторони по справі проживають окремо, шлюб між ними розірваний на підставі рішення суду в 2023 році. Позивач на даний час не перебуває в іншому шлюбі, неповнолітні діти після розірвання шлюбу проживають разом з ним, мати проживає окремо у Республіці Польща. Відповідач протягом навчального року не брала участі у навчанні дітей, не цікавилася їх успіхами та навчанням, на зв`язок із класними керівниками та іншими вчителями не виходила. Жодних дій зі сторони відповідача, які б давали підстави для висновку про намагання матері перешкодити дітям проживати разом з батьком не встановлено.
Разом з тим суд першої інстанції у своїх висновках констатував, що між сторонами по справі відсутній будь-який спір щодо місця проживання їхніх неповнолітніх дітей, діти проживають з батьком вже тривалий час, відповідач сповіщалась про наявність цього позову на розгляді суду та жодних заперечень щодо позовних вимог не висловила.
У справі, яка переглядається, саме по собі пред`явлення ОСОБА_2 позову про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з ним та подальше оскарження ним же рішення про відмову у задоволенні цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дітей. Позивач зазначав, що коли відповідач в Україні або при розмові по телефону постійно стверджує, що забере дітей до себе у Республіку Польща.
Водночас відсутність задокументованих заперечень з боку матері щодо проживання дітей разом з батьком на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дітей не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у цій справі та не давало суду підстав для відмови у позові саме з цієї підстави, оскільки як встановлено з наявних у справі доказів, позивачем не доведено тих обставин, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, що є підставою для відмови у позові.
Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у позові саме з підстав відсутності предмету спору між сторонами по справі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином мотивувальну частину рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2024 року у цій справі необхідно змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, в решті рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                      У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2024 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: