УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/8056/23 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С. 
Категорія 8 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого- судді Трояновської Г.С .
суддів: Павицької Т.М., Борисюка Р.М.
з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу № 296/8056/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Житомирської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем визнання права власності
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 02 травня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив встановити факт його постійного проживання разом із ОСОБА_2 ; визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на нерухоме майно, а саме, на квартиру АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 , який був власником квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що позивач є єдиним спадкоємцем майна ОСОБА_2 він звернувся до Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області із відповідною заявою про прийняття спадщини за законом після померлого батька, проте постановою державного нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на те, що він, як спадкоємець не прийняв спадщину, оскільки не проживав разом з ОСОБА_2 на момент його смерті та пропустив строк на подання заяви про прийняття спадщини.
Позивач зазначив, що з 2018 року та на час смерті він проживав разом з батьком в його ж квартирі без реєстрації, здійснював за ним догляд після другого інсульту, а тому є таким, що фактично прийняв спадщину та має право на її оформлення. Вказував, що місце його реєстрації за іншою адресою не є беззаперечним доказом проживання за адресою реєстрації, а тому він вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із померлим на момент його смерті, у зв`язку з чим просив задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 02 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Вказує, що ним в судовому засіданні було підтверджено, що з початку 2018 року по день смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) він постійно проживав разом з ним за адресою його реєстрації. Тобто, майже півтора роки. Підставою для такого висновку є допитані в судовому засіданні свідки, які повідомили, що він постійно проживав та доглядав за батьком, займався його похованням. Довідка TOB «УК «Полісся» №344 від 30 травня 2023 року, як письмовий доказ, та показання свідків є належними, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування у справі (ст.77 ЦПК України); є допустимими, оскільки одержані в порядку, встановленому законом (ст.78 ЦПК України) і у своїй сукупності є достатніми для підтвердження факту постійного проживання із спадкодавцем.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Васинчук С.М. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.
Представник Житомирської міської ради до апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).
Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що  ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі продажу від 01.09.2004 та копіями витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.10.2004, 25.05.2005 (а.с.7-9).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.6).
03.03.2020 ОСОБА_1 звернувся із заявою до державного нотаріуса Царициної Н.С. про видачу свідоцтва на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 , що стверджується копією заяви №320 (а.с.38).
Постановою державного нотаріуса Царициної Н.С. № 02-31 від 03.03.2020 відмовлено гр. ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 у зв`язку із тим, що заява про прийняття спадщини від імені ОСОБА_1 до 6-ти місяців з дня смерті спадкодавця подана не була, заявник не був зареєстрований з спадкодавцем на день смерті за однією адресою, отже спадщину не прийняв (а.с.5).
Із довідки ТОВ «УК «Полісся» №344 від 30.05.2023 вбачається, що ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації (а.с.6).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того,  що позивачем та його представником подано недостатньо належних та допустимих доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження дійсного фактичного постійного проживання позивача з батьком ОСОБА_2 за адресою реєстрації останнього, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Тлумачення статей 1268, 1269 ЦК України свідчить, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20.
Відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії державний нотаріус ОСОБА_3 від виходила із того, що заява про прийняття спадщини від імені ОСОБА_1 до 6-ти місяців з дня смерті спадкодавця подана не була, а заявник не був зареєстрований з спадкодавцем на день смерті за однією адресою, а тому вважала, що спадщину не прийняв.
Водночас, всупереч з пунктів3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 державним нотаріусом не надано оцінку та не досліджено обставини факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 , нотаріус керувалась довідкою ТОВ «Управляюча компанія «Полісся» №514 від 14.02.2020, де зазначено, що померлий ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 на день своє смерті один, на протязі 6-ти місяців після смерті померлого ніхто не був зареєстрований (а.с.46). 
Зазначаючи про перелік документів, які ОСОБА_1 подавав до нотаріальної контори, нотаріус зазначила, що згідно вказаної довідки з ОСОБА_2 ніхто не був зареєстрований та не проживав. 
Отже, нотаріус безпідставно зазначила в переліку документів про те, що із спадкодавцем ніхто не проживав, а, як уже зазначено вище, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем.
У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 , як спадкоємця першої черги,  та спадкодавця ОСОБА_2 на час його смерті.
На підтвердження факту проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації, ОСОБА_1 надав довідку ТОВ «УК «Полісся» №344 від 30.05.2023 (а.с.6). 
На підтвердження факту проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_2 на час смерті останнього, судом першої інстанції були допитані свідки  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
Місцевий суд не врахував показань свідків, зазначивши, що покази свідків, один з яких є близьким родичем – дружиною позивача, не підтверджують факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Під час апеляційного перегляду справи, судом прослухано звукозапис судового засідання, в якому були допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та встановлено, що, зокрема, ОСОБА_4 пояснив, що знав померлого ОСОБА_2 десь із 1980-х років, оскільки разом із ним працював на заводі. Позивача ОСОБА_1 знає із 1999 року, оскільки разом із ним працює в ТОВ «Орта Полісся». Свідок пояснив, що у 2018 році у батька позивача - ОСОБА_2 стався інсульт і з того часу позивач проживав разом із батьком та здійснював за ним догляд. Про вказані обставини він знає, оскільки щодня з ОСОБА_1 їздив на роботу та ОСОБА_1 їхав від батька. Позивач проживав разом із батьком до смерті батька.
Свідок ОСОБА_5 , дружина позивача, пояснила, що у 2018 році у батька ОСОБА_1 стався інсульт. З того часу ОСОБА_1 постійно проживав разом із батьком, доглядав за ним та займався його похованням.
Колегія суддів зазначає, що хоча свідок ОСОБА_5 є дружиною позивача, проте її показання узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_4 , який є незацікавленою стороною у цьому спорі, та іншими матеріалами справи.
Виходячи із наведеного, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про встановлення факту постійного проживання позивача із своїм батьком на момент його (батька) смерті.
Відтак рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення суду в цій частині – про задоволення вимоги про встановлення факту проживання із спадкодавцем.
Щодо позовної вимоги про визнання права власності на спадкове, колегія суддів зазначає, що позовна заява не містить жодних обгрунтувань предмета та підстав позову в цій частині, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження заявленої вимоги, а тому підстав для задоволення позову в цій немає. Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 374, 376, 381,382,383,384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 02 травня 2024 року скасувати в частині відмови у встановленні факту проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_2 на день смерті спадкодавця, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в цій частині.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 15.07.202024.

Головуючий Судді: