Справа № 127/4065/24
Провадження № 22-ц/801/1694/2024
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 серпня 2024 року	Справа № 127/4065/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Голоти Л.О., Оніщука В.В.,
               за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,
               за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Валька І.В., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Глушка Ю.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №127/4065/24 запозовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Глушка Юрія Миколайовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2024 року, яке ухвалила суддя Борисюк І.Е. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 31 травня 2024 року,

в с т а н о в и в :

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, мотивуючи позовні вимоги тим, що 26 червня 2017 року між сторонами було укладено договір позички, за яким відповідач отримав в позику 50000 доларів США до 30 червня 2018 року на умовах сплати процентів в розмірі 1 % щомісяця. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, кошти у визначений строк не повернув.
Таким чином, просила суд стягнути на її користь з відповідача за договором позички від 26 червня 2017 року кошти в розмірі 50000 доларів США, процентів за користування позикою за період з 27 червня 2017 року до 30 червня 2018 року в сумі 6065,75 доларів США та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01 липня 2018 року до 23 лютого 2022 року в сумі 5478,08 доларів США.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позички від 26 червня 2017 року в сумі 61543,83 доларів США, з яких: 50000 доларів США - сума позики; 6065,75 доларів США - проценти за користування позикою; 5478,08 доларів США - 3 % річних, а також судовий збір в сумі 15140 грн.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн. 

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Глушко Ю.М. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що було ухвалене за недоведеності обставин, що мали значення для справи та які суд визнав встановленими, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі посилається на те, що відповідач не отримував від позивача грошові кошти, а тому договір позички від 26 червня 2017 року, за змістом ст.1046 ЦК України є неукладеним. Також вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив порушення положень ст. ст.13, 269 ЦПК України, оскільки фактично вийшов за межі заявлених позовних вимог. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Валько І.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Також просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6250 грн.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позички б/н. 

ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_4 » у зв`язку із укладенням шлюбу 22 вересня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та паспортом позивачки. 

Згідно умов вищевказаного договору відповідач отримав від позивача при укладенні договору у власність грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 червня 2018 року, сплачуючи відсотки за користування такими коштами в розмірі 1 % від суми позики щомісяця. 

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказала, що внаслідок невиконання відповідачем умов договору позики і неповерненням грошових коштів, порушуються її права.

Суд першої інстанції погодився з такими доводами позивача та задовольнив позовні вимоги. Зокрема, рішення обґрунтоване тим, що сам факт підписання сторонами у справі договору позички б/н від 26 червня 2017 року, враховуючи зміст договору, підтверджує укладення договору позики та отримання відповідачем обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 50000 доларів США.
Також, судом першої інстанції зазначено, що умовами договору передбачено сплату відсотків за користування позикою в розмірі 1% від суми позики, що за період з 27 червня 2017 року по 30 червня 2018 року становить 6066,67 доларів США. Крім того, з відповідача стягнуто 3% річних, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, в розмірі 5478,08 доларів США. 

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Отже, відповідно до положень статті 827 ЦК України на відміну від договору позики грошові кошти не можуть бути предметом договору позички.

Тому колегія суддів звертає увагу, що 26 червня 2017 року між сторонами укладений договір, який за своєю природою є договором позики, хоча названий як договір позички.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За положеннями статей 1046 та 1047 ЦК України документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дає підстави дійти висновку, що розписка підтверджує укладення договору позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за цим договором, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що договір позики укладений у належній письмовій формі, факт отримання позики у розмірі 50000 доларів США відповідачем не спростований; враховуючи, що останнім не надано доказів повернення боргу позикодавцю ОСОБА_1 , колегія дійшла висновку безпідставність доводів апеляційної скарги.

У п.1.1. передбачено, що позичкодавець при укладені цього договору передала у власність позичальника строком до 30 червня 2018 року включно, гроші в розмірі 50000 доларів США, а позичальник прийняв ці грошові кошти від позичкодавця та зобов`язується їх повернути. Підписання цього договору буде свідчити про те, що його умови повністю відповідають нашому волевиявленню.

 Сторони підтвердили факт передачі грошей в сумі 50000 доларів США, а та обставина, що після укладення договору позики позичальник не видав позикодавцеві розписку на підтвердження отримання коштів не впливає на момент укладення договору.

Отже умови договори позики підтверджують, що укладаючи цей договір сторони засвідчили факт передачі грошових коштів, який відбувся до моменту його підписання.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 травня 2022 року у справі № 159/1519/21 (провадження № 61-2290св22).

В оцінці умов договору про передачу грошових коштів за договором позики до його підписання сторонами колегія також враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі №916/667/18 (провадження № 12-145гс19).

У пункті 7.36 постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що включення в договір положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

З урахуванням установлених обставин та наданих доказів про отримання позичальником суми позики, колегія дійшла висновку, що сторони договору на власний розсуд визначили його умови, у яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику, а тому є необґрунтованими доводи відповідача щодо неотримання позичальником суми позики за договором від 26 червня 2017 року.

Крім того, відповідач не оспорював укладений між сторонами договір позички від 26 червня 2017 року.

Щодо стягнення відсотків згідно умов договору позички від 26 червня 2017 року 

Згідно із п. 2 договору позички б/н від 26 червня 2017 року відповідач взяв на себе зобов`язання сплачувати позивачу відсотки за користування позикою в розмірі 1 % від суми позики щомісяця до першого числа наступного місяця.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який обґрунтовано прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за користування позикою в розмірі 6066,67 доларів США, оскільки як встановлено судом, п.2 договору позички б/н від 26 червня 2017 року передбачено, що відповідач взяв на себе зобов`язання сплачувати позивачу відсотки за користування позикою в розмірі 1 % від суми позики щомісяця до першого числа наступного місяця.

Щодо стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення позики.

За положеннями частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом першої інстанції перевірено розрахунок нарахування 3 % річних позивачем та встановлено його відповідність вимогам чинного законодавства, а саме, що за період з 01 липня 2018 року по 23 лютого 2022 року розмір 3 % річних складає в сумі 5478,08 доларів США.

Тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення позики є обґрунтованим.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції положень ст. ст.13, 269 ЦПК України, а саме, що суд фактично вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки з мотивувальної частини рішення вбачається, що позивачем при написанні позовної заяви допущено арифметичну помилку при визначенні загальної суми боргу, а саме вказано 60 543,83 доларів США, замість вірного 61 543,83 доларів США (50000 доларів США (сума позики) + 6 065,75 доларів США (проценти) + 5 478,08 доларів США (3 % річних)).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не порушив правил диспозитивності (ст.13 ЦПК України), оскільки стягнув заборгованість в межах заявлених вимог про стягнення 50000 доларів США сума позики, 6 065,75 доларів США проценти + 5 478,08 доларів США 3 % річних.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_2 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Враховуючи те, апеляційна скарга судом апеляційної інстанції залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, представником позивача адвокатом Вальком І.В. надано докази понесення витрат на правничу допомогу в сумі 6250 грн, а саме: платіжну інструкцію від 24 липня 2024 року, згідно якої ОСОБА_1 сплатила 6250 грн; акт-рахунок №8 прийому-передачі послуг від 24 липня 2024 року, згідно якого вартість наданих послуг складає 6250 грн, тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6250 гривень.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Глушка Юрія Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6250 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 серпня 2024 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Голота Л.О.
       
                                                       Оніщук В.В.