ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 серпня 2024 року
м. Київ
справа № 212/1761/21
провадження № 51-2175 км 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                                      ОСОБА_5 ,
представника потерпілої (у режимі відеоконференції)     ОСОБА_6 ,
захисника (у режимі відеоконференції)                                 ОСОБА_7 ,
засудженого (у режимі відеоконференції)                           ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року та вирок Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2024 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020040230001789 від 11 листопада 2020 року, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпро, який зареєстрований та проживає за адресою:    АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ч. 1 ст.69 КК України у виді 2 роківобмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо цивільного позову та процесуальних витрат.
За встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку,10 листопада 2020 року близько 19:30 ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «ГАЗ 2410», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Ватутіна, з боку кільця 129 кварталу в напрямку вул. Грибоєдова в м. Кривий Ріг, рухаючись з перевищенням дозволеної на цій ділянці швидкості, порушив вимоги дорожнього знаку 3.29, пунктів 1.5; 2.3 (б); 12.9 (б); 18.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка у цей час перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переході, внаслідок чого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Дніпровський апеляційний суд вироком від 21 лютого 2024 рокуапеляційні скарги захисників  ОСОБА_10 та  ОСОБА_7  залишив без задоволення, апеляційну скаргу прокуроразадовольнив, вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року скасував в частині призначеногопокарання та ухвалив новий вирок, яким  ОСОБА_8 призначив покарання у виді позбавлення воліна строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимоги й доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У поданій касаційній скарзі захисник  ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить вирок апеляційного суду змінити і на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.
Обґрунтовуючи доводи, викладені ним в касаційній скарзі, зазначає, що апеляційний суд, призначаючи покарання, належним чином не врахував, що вчинений  ОСОБА_8 злочин є неумисним, а також те, що останній до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується за місцем проживання, на його утриманні перебувають хворі батьки, непрацююча сестра тамалолітня племінниця. Стверджує, що цей суд також не звернув увагу на наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття збоку ОСОБА_8 , активне сприяння ним розкриттю злочину, молодий вік останнього, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій. Наголошує, що засуджений має намір і надалі відшкодовувати завдану потерпілій шкоду. Звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку про неможливість застосування до ОСОБА_8 приписів ст. 75 КК України. На думку захисника, призначене останньому додаткове покарання у вигляді позбавленням права керувати транспортними засобами є необхідним та достатнім для його виправлення. Зауважує, що вирок апеляційного суду є невмотивованим та не відповідає приписам ст. 370 КПК України.
Заперечень на касаційну скаргу до Суду не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу, просили звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України.
Прокурор та представник потерпілої вважали доводи касаційної скарги необґрунтованими, просили оскаржуване судове рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, кваліфікація дій засудженого, а також вид та розмір призначеного йому покарання в касаційному порядку не оспорюються. Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що сторона захисту фактично порушує питання про недотримання судом апеляційної інстанцій визначених законом вимог при вирішенні питання про можливість звільнення останнього від відбування основного покарання з випробуванням.
Приписами ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Статтею 65 КК України встановлено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Вирішення питання про можливість звільнення особи від відбування покарання належить до дискреційних повноважень суду (судового розсуду), який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Згідно зі ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження місцевий суд, визнавши ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначив йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
За наслідками апеляційного розгляду кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про незаконність та необґрунтованість вироку місцевого суду в частині застосування до обвинуваченого приписів ст. 69 КК України.
Так, обґрунтовуючи своє рішення в цій частині, апеляційний суд зауважив, що суд першої інстанції хоча й послався на те, що він враховує всі обставини справи, але фактично не дав їм належної оцінки, оскільки обвинувачений здійснив наїзд на потерпілу на пішохідному переході, де в силу п. 18.1 ПДР імперативно зазначено, що водій повинен надати дорогу пішоходу, тобто, ОСОБА_8 були порушені елементарні і найбільш значимі приписи ПДР. Крім цього, цей суд також врахував і те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка виникла з вини ОСОБА_8 , потерпілій спричиненні тяжкі тілесні ушкодження за ознаками небезпеки для життя, отже вказують на значну суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення.
Крім того, з оскаржуваного судового рішення убачається, що суд апеляційної інстанції, врахувавши тяжкі наслідки вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, яке виразилось у визнанні вини та частковому відшкодуванні потерпілій шкоди, а також дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, дійшов висновку про призначення  ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Водночас колегія суддів апеляційного суду визнала необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про те, що в ОСОБА_8 на утриманні перебуває батько, який є інвалідом ІІІ групи, матір, яка має тяжке невиліковне захворювання і вимушена була звільнитися з роботи за станом здоров`я, та хвору сестру, яка самостійно виховує дитину без допомоги батька дитини, з огляду на те, що стороною захисту не надано доказів на підтвердження того, що вказані особи перебувають на утриманні обвинуваченого. Варто зауважити, що цей суд також врахував і те, що  ОСОБА_8 під час судового засідання підтвердив, що автомобіль, на якому було здійснено наїзд на потерпілу, він продав саме своєму батькові, у зв`язку з чим дійшов слушного висновку, що вказане не може свідчити про те, що батько знаходиться на його утриманні.
Крім цього, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні звернув увагу й на думку потерпілої, яка наполягала на призначені обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а також на те, що з 21 серпня 2023 року ОСОБА_8 не здійснював жодних виплат потерпілій на відшкодування спричиненої їй шкоди.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення  ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, з огляду на тяжкість злочину, не буде сприяти реалізації функції кримінального покарання як виправлення обвинуваченого, попередження вчинення нових подібних кримінальних правопорушень як ним самим, так і іншими особами.
Колегія суддів звертає увагу на те, що під час касаційного розгляду, сторона захисту також не навела жодних фактичними даних, які б свідчили про намагання засудженого з моменту ухвалення вироку апеляційного суду відшкодувати потерпілій суму завданої їй шкоди.
Отже, ураховуючи обставини справи у їхній сукупності, Верховний Суд доходить переконання про відсутність достатніх підстав для звільнення  ОСОБА_8  від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Узв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК Українита відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Водночас, всупереч доводам касаційної скарги, оскаржуване судове рішення є належним чином мотивованим та повністю відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року та вирок Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3