ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 212/1560/22
провадження № 61-6635св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне підприємство «Міський тролейбус», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мотузом Олександром Володимировичем, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Міський тролейбус» (далі - КП «Міський тролейбус») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов обґрунтований тим, що з 04 листопада 1994 року він працює у КП «Міський тролейбус» водієм тролейбусу 1 класу. 05 лютого 2022 року наказом відповідача його відсторонено від роботи з підстав не надання документів на підтвердження щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом
SAPS-CoV-2. Він не погоджується із вказаним наказом вважаючи його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він порушує його конституційне право на працю. 
Просив визнати незаконним та скасувати наказ КП «Міський тролейбус» від 05 лютого 2022 року № 145-к про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ; стягнути з КП «Міський тролейбус» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22 794,37 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року позов задоволено. 
Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Міський тролейбус» від 05 лютого 2022 року № 145-к про відсторонення від роботи ОСОБА_1 . 
Стягнено з КП «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 13 654,76 грн, судові витрати зі сплати судового збору - 992,40 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольнивши позов, суд першої інстанції керувався тим, що наказ від 05 лютого 2022 року № 145-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » видано після того, як позивач пройшов повний курс вакцинації від COVID-19, тому його відсторонення від роботи є незаконним, а наказ підлягає скасуванню.
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 серпня 2022 року стягнено з КП «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 лютого до 09 березня 2022 року в розмірі 9 139,61 грн. Стягнуто з КП «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3 500,00 грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року скасовано. У позові  ОСОБА_1 відмовлено. Додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 серпня 2022 року скасовано, у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на працівників КП «Міський тролейбус» поширюється дія Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, який набрав чинності 08 листопада 2021 року, (далі - Перелік № 2153). Позивач на час винесення наказу не надав сертифікат про проходження щеплення, що свідчить про свідоме небажання виконувати вимоги законодавства. Отже, КП «Міський тролейбус», з метою забезпечення безпеки усіх працівників підприємства, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняло рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача. Суд першої інстанції наведеного не врахував, тому дійшов помилкового висновку, що відмова позивача у наданні конфіденційної медичної інформації не може бути підставою для його відсторонення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мотуз О. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року, просить її скасувати, рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19, провадження № 61-17335св20, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, провадження № 14-82цс22, не дослідив доказів у справі.
Ця справа має виняткове значення для нього, оскільки в КП «Міський тролейбус» позивач працює понад двадцять дев`ять років, підприємство є його першим робочим місцем і саме тут він прагне розвивати свій професійний рівень та будувати професійну кар`єру. Фактично за наслідками його відсторонення від роботи прирівнюється до звільнення, оскільки внаслідок такого відсторонення він втрачає право на працю, професійний розвиток, кар`єрне зростання та на отримання доходу від праці і відповідно втрачає джерело до існування.
Висновки суду апеляційної інстанції не відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, які були викладені у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи. 
У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2024 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З 04 листопада 1994 року і до сьогодні ОСОБА_1 працює водієм тролейбуса у КП «Міський тролейбус».
07 вересня 2021 року ОСОБА_1 пройшов повний курс вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, що підтверджується Міжнародним COVID-сертифікатом України.
У період з 30 грудня 2021 року до 04 лютого 2022 року ОСОБА_1 перебував у щорічній основній відпустці. 
Наказом КП «Міський тролейбус» від 04 січня 2022 року № 25 з 31 січня 2022 року доведено працівникам про обов`язковість щеплення від респіраторної хвороби
COVID-19, спричиненої коронавірусом SAPS-CoV-2, на період дії карантину та повідомлено про правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення. 
05 лютого 2022 року адміністрацією КП «Міський тролейбус» було повідомлено ОСОБА_1 про обов`язковість щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SAPSCoV-2, або надання відповідного медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації стосовно зазначеної хвороби. 
05 лютого 2022 року комісія КП «Міський тролейбус» склала акт про відмову ОСОБА_1 надати документ, якій підтверджує наявність профілактичного щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом
SAPS-CoV-2, або надання відповідного медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації стосовно зазначеної хвороби. 
Наказом КП «Міський тролейбус» від 05 лютого 2022 року № 145-к ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 05 лютого 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту усунення причин, що зумовили таке відсторонення (надання підтверджуючих документів або відповідних довідок) або до закінчення дії карантину без збереження заробітної плати. Підставою прийняття цього наказу зазначено: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти
COVID-19 від 05 лютого 2022 року № 878; акт про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 05 лютого 2022 рокуCOVID-19, або медичного висновку (довідки) про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, або ПЛР-тесту не менше ніж за 72 години до робочої зміни. 
З цим наказом ОСОБА_1 було ознайомлено 05 лютого 2022 року. 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).
Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень (частина перша статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина друга статті 12 Закону № 1645-ІІІ). 
У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Переліком № 2153 визначено такий перелік професій: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»,доповнено
пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити, зокрема контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації від COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану: фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану; пункт 41-6 постанови № 1236 доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».
Водночас відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID-19.
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі № 4004-XII та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).
Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.
Верховний Суд зауважує, що норми Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню
на COVID-19. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, провадження № 14-82цс22, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду та усталеною практикою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду суди у справах про відсторонення невакцинованого працівника повинні оцінювати питання пропорційності втручання у приватне життя такого відстороненого працівника.
Як зазначає Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим.
 У цій справі необхідно з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти
COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 він не містить.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, провадження № 14-82цс22, вказала, що відсторонення особи від роботи, яке може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку необхідно перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми (кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих) чи продукцією для споживання населення, можливості організації дистанційної чи надомної роботи, потреби відбувати у внутрішні та закордонні відрядження.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивач є працівником КП «Міський тролейбус»з 04 листопада 1994 рокута обіймає посаду водія тролейбуса. Формально він належить до числа працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. 
Скасувавши рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції  не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. 
Відсторонивши позивача від роботи КП «Міський тролейбус» не надало доказів того, що обіймаючи посаду водія тролейбуса, позивач міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників КП «Міський тролейбус», учасників дорожнього руху тощо. 
Згідно з матеріалами справи, що 07 вересня 2021 року ОСОБА_1 пройшов повний курс вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, що підтверджується Міжнародним COVID-сертифікатом України (а. с. 76).
Суд першої встановив, що ОСОБА_1 , на час видання роботодавцем оспорюваного наказу пройшов повний курс вакцинації від COVID-19, а тому його відсторонення від роботи є незаконним та наказ КП «Міський тролейбус» від 05 лютого 2022 року № 145-к. Отже, відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача і таке відсторонення не було пропорційним легітимній меті - забезпечення епідеміологічного благополуччя населення.
Верховний Суд зазначає також таке.
У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження
№ 14-82цс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «у кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням».
Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.
Верховний Суд враховує, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що він, працюючи водієм тролейбуса, створював загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначила, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).
Наказ про відсторонення позивача від роботи видано на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 30 листопада 2021 року № 2664), пункту 41-6 Постанови № 1236.
Надаючи правову оцінку вказаному наказу, суд апеляційної інстанції не надав оцінки діям роботодавця, а саме чи були вони пропорційними та чи переслідували легітимну мету, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про визнання незаконним та скасування наказу КП «Міський тролейбус» від 05 лютого 2022 року № 145-к про відсторонення від роботи ОСОБА_1 . 
Щодо вимоги з виплати заробітної плати за час незаконного відсторонення
Відповідно до частини другої статті 46 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець і власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
У разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18, провадження № 61-13444св19, від 01 березня 2023 року у справі № 159/22/22, провадження № 61-5700св22).
У разі, якщо відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 не було правомірним, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові визначені законодавством виплати.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, провадження № 14-82цс22. 
Оскільки у справі, що переглядається, відповідач неправомірно відсторонив позивача від роботи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги  ОСОБА_1 , скасування постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року, залишення в силі рішення суду першої інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, тому з КП «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 977,20 грн (992,40 грн + 1 984,80 грн) на відшкодування судового збору за подання позовної заяви та касаційної скарги.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз Олександр Володимирович, задовольнити.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року скасувати, рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 серпня 2022 року залишити в силі.
Стягнути з Комунального підприємства «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 977,20 грн (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім) грн 20 коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 І. М. Фаловська
Судді:                                                                                                            В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
А. С. Олійник
В. В. Сердюк