ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(додаткова)
 
04 вересня 2024 року
м. Київ
справа № 757/61632/16-ц
провадження № 61-4023св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач),
суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: публічне акціонерного товариство «Дельта Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України,
особа, яка зверталася з касаційною скаргою, за результатом розгляду якої прийнято постанову Верховного Суду від 29 січня 2020 року, - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи заяву Національного банку України про видачу судового наказу та ухвалення додаткового рішення,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Кавицький» (далі - ТОВ «Кавицький»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, в якому просили визнати недійсними договори про надання відновлювальної кредитної лінії:
- від 31 травня 2006 року № 602-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (далі - ЗАТ «ТАС-Інвестбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; 
- від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест» (далі - ЗАТ «Сведбанк Інвест»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; 
- від 08 червня 2005 року № 340-Ф, укладений між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; 
- від 27 липня 2005 року № 380, укладений між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; 
- від 27 липня 2005 року № 379-Ф, укладений між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта банк», та ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; 
- від 27 липня 2005 року № 377-Ф, укладений між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_6 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; 
- від 27 липня 2005 року № 378-Ф, укладений між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_7 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; 
- від 31 травня 2006 року № 601-Ф, укладений між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_8 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами;
- від 30 листопада 2007 року № 599, укладений між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами.
Крім того, просили визнати недійсними договори іпотеки:
- від 13 травня 2010 року № 543, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- від 13 травня 2010 року № 545, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- від 13 травня 2010 року № 547, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами;
- від 13 травня 2010 року № 550, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами;
- від 13 травня 2010 року № 552, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- від 13 травня 2010 року №  54, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- від 13 травня 2010 року № 540, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 , правонаступником якої є ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- від 06 серпня 2010 року № 1641, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами.
Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про іпотеку та обтяження, внесені на підставі: 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 543, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 545, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 547, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 550, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 552, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 554, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 540, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 , правонаступником якої є ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 06 серпня 2010 року № 1641, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 
Суди апеляційної та касаційної інстанцій розглядали справу неодноразово.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано недійсними:
- кредитний договір від 31 травня 2006 року № 602-Ф, укладений між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами;
- кредитний договір від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, укладений між ЗАТ «Сведбанк Інвест», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами;
- кредитний договір від 08 червня 2005 року № 340-Ф, укладений між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами;
- кредитний договір від 27 липня 2005 року № 380, укладений між 
ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами;
- кредитний договір від 27 липня 2005 року № 379-Ф, укладений між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами;
- кредитний договір від 27 липня 2005 року № 377-Ф, укладений між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_6 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами;
- кредитний договір від 27 липня 2005 року № 378-Ф, укладений між 
ЗАТ «Тас-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_7 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами;
- кредитний договір від 31 травня 2006 року № 601-Ф, укладений між 
ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_8 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами;
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим № 543, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», 
та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами;
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим № 545, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами;
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим № 547, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим № 550, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим № 552, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим № 554, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим № 540, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 , правонаступником якої є ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами;
- іпотечний договір від 06 серпня 2010 року за реєстровим № 1641, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами.
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про іпотеку та обтяження, внесені на підставі: 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим № 543, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим № 545, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим № 547, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим № 550, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим № 552, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим № 554, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим № 540, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 , правонаступником якої є ТОВ «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 06 серпня 2010 року за реєстровим № 1641, укладеного між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк», Національного банку України задоволено. Апеляційну скаргу ТОВ «Кавицький» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_9 , залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року залишено без змін.
У грудні 2018 року ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у справі, проте вважала, що оскаржуваним рішенням порушені її права та обов`язки, подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У листопаді 2019 року ТОВ «Ферентино» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У грудні 2019 року до Верховного Суду звернулось ТОВ «Кавицький» із заявою про приєднання до касаційної скарги ТОВ «Ферентино», в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_3 , ТОВ «Ферентино», до якої приєдналося ТОВ «Кавицький», задоволено частково.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року та постанову Верховного Суду від 29 серпня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Кавицький» залишено без задоволення, апеляційні скарги ПАТ «Дельта Банк» та Національного банку України задоволено частково. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року у частині визнання недійсними іпотечних договорів з додатковими угодами до них та в частині скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку та обтяження, внесених на підставі іпотечних договорів з додатковими угодами до них, скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. 
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року залишено без змін. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року касаційні скарги Національного банку України, ПАТ «Дельта Банк» (до якої приєднався Фонд гарантування вкладів фізичних осіб), ТОВ «Кавицький», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними кредитних договорів від 27 липня 2005 року № 379-Ф, від 27 липня 2005 року № 377-Ф, від 27 липня 2005 року № 378-Ф, від 31 травня 2006 року № 601-Ф, від 31 травня 2006 року № 602-Ф, від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, від 08 червня 2005 року № 340-Ф, від 27 липня 2005 року № 380 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними іпотечних договорів, скасування записів про іпотеку та обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно змінено, викладено її в редакції постанови Верховного Суду, а в решті у цій частині - залишено без змін.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору від 30 листопада 2007 року № 599 залишено без змін.
Короткий зміст заяви
У квітні 2024 року Національний банк України подав до Верховного Суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат. Просив ухвалити додаткове рішення щодо розподілу судових витрат зі сплати Національним банком України судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 15 158,00 грн та касаційної скарги у розмірі 8 819,20 грн та видати виконавчий документ щодо нового розподілу судових витрат.
Позиція Верховного Суду та застосовані норми права
Заява Національного банку України про ухвалення додаткового рішення підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час подання позову) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
У статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено, що з 01 січня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становить 1 378,00 грн.
Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час подання позову) ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.
У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (частина третя статті 6 Закону України «Про судовий збір»).
Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) за подання апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір в розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. 
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) за подання касаційної скарги на рішення суду справляється судовий збір в розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми. 
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У цій справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Кавицький», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, в якому просили визнати недійсними кредитні договори, договори іпотеки та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про іпотеку та обтяження, внесені на підставі договорів іпотеки. 
Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
У постанові від 19 червня 2018 року у справі № 761/24672/15-ц (провадження № 14-197цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом із тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Отже, оскільки кредит є матеріальним благом, отриманим споживачем за правочином, на вимоги про визнання недійсними кредитних договорів поширюється дія статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Водночас на вимоги про визнання недійсними договорів іпотеки; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку та обтяження, внесених на підставі договорів іпотеки, положення Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року апеляційну скаргу Національного банку України задоволено частково та компенсовано Національному банку України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 9 701,12 грн.
Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, Національний банк України просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року в частині визнання недійсними кредитних договорів, а саме: кредитного договору від 31 травня 2006 року № 602-Ф; кредитного договору від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф; кредитного договору від 08 червня 2005 року № 340-Ф; кредитного договору від 27 липня 2005 року № 380; кредитного договору від 27 липня 2005 року № 379-Ф; кредитного договору від 27 липня 2005 року № 377-Ф; кредитного договору від 27 липня 2005 року № 378-Ф; кредитного договору від 31 травня 2006 року № 601-Ф, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
За подання касаційної скарги Національний банк України сплатив 8 819,20 грн судового збору (за 8 немайнових вимог (551,20 грн х 8 х 200 %)).
Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги Національного банку України, скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними кредитних договорів від 27 липня 2005 року № 379-Ф, від 27 липня 2005 року № 377-Ф, від 27 липня 2005 року № 378-Ф, від 31 травня 2006 року № 601-Ф, від 31 травня 2006 року № 602-Ф, від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, від 08 червня 2005 року № 340-Ф, від 27 липня 2005 року № 380 та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (частково змінив мотиви відмови).
Оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звільнені від сплати судового збору в частині вимог про визнання недійсними кредитних договорів на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», то сплачений Національним банком України судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 8 819,20 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
Щодо розгляду заяви про видачу виконавчого документа
Відповідно до статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.
Отже, незалежно від того, яке у справі в порядку перегляду апеляційним чи касаційним судом ухвалено рішення, виконавчий лист видається судом першої інстанції, оскільки саме цей суд розглядав справу та ухвалив рішення, а інші інстанції переглядали рішення суду.
За таких обставин у Верховного Суду відсутні повноваження для видачі виконавчого листа у справі та задоволення заяви про видачу виконавчого документа.
Керуючись статтями 141, 270, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Заяву Національного банку України про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Компенсувати Національному банку України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 8 819 (вісім тисяч вісімсот дев`ятнадцять) гривень 20 копійок на відшкодування витрат зі сплати судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
У задоволенні заяви Національного банку України про видачу судового наказу відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. М. Ігнатенко
 
Судді                                                                                                            С. О. Карпенко
 
А. С. Олійник
 
О. М. Ситнік
 
І. М. Фаловська