КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 754/14375/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11264/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Скрипка О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
25 червня  2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Болотова Є.В., Шкоріної О.І. 
                  секретар -  Черняк Д.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом заступника прокурора Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання спадщини відумерлою, витребування майна та скасування державної реєстрації
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва  від  07 червня 2022 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року,  
 
встановив:
у жовтні 2018 року перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В. (далі - приватний нотаріус КМНО Онопченко О. В.), про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання спадщини відумерлою та витребування майна, скасування державної реєстрації, посилаючись на те, що Київська місцева прокуратура №3 під час здійснення нагляду за додержанням законності та проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42017101030000144 за частиною четвертою статті 190 КК України встановила факт шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 .  
20.05.2019 було подано уточнену позовну заяву, в якій прокурор просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 02.02.2012 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнати спадщину, яка відкрилась після смерті  ОСОБА_4 у вигляді квартири АДРЕСА_1 відумерлою, витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва вказану квартиру, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 33152546 від 24.12.2016, яким  до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року позовну заяву було залишено без розгляду. 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року увалу Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року було залишено без змін.
Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року скасовано ухвалу Деснянського районного суд міста Києва від 20 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від  14 серпня  2019 року та передано справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від  07 червня 2022 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 , посвідчений 02.02.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я. Л. та зареєстрований в реєстрі за №1527.
Визнано спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 відумерлою.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1131314680366.
В іншій частині вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури витрати по сплаті судового збору в сумі 23 026 грн. 24 коп.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судовий збір в сумі 3 842 гривні.
Не погоджуючись з вказаними рішенням та додатковим рішенням суду, представник ОСОБА_1 -  ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 червня 202 року та додаткове рішення від 27 вересня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року апеляційну скаргу було задоволено частково - скасовано рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 червня 2022 року та додаткове рішення від 27 вересня 2022 року та ухвалено нове судове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги - визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений 02 лютого 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я. Л. та зареєстрований в реєстрі за №1527.
Визнано спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , відумерлою.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1131314680366.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської місцевої прокуратури №3 судовий збір в розмірі 25 106, 24 гривень та судовий збір на користь держави в розмірі 15 514 гривень.
Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палат Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року було скасовано в частині задоволених позовних вимог про визнання спадщини відумерлою та витребування майна та в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В частині визнання недійсним договору купівлі-продажу постанову Київського апеляційного суду від 07 березня 2024 року залишено без змін.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення прокурора та представника Київської міської ради, представника відповідача - Гарницького П.П., який брав участь судовому засіданні в режимі відеоконференції,  дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що Київською місцевою  прокуратурою  №3 під час здійснення нагляду за додержанням законності та проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42017101030000144 за частиною четвертою статті 190 КК України встановила факт шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала ОСОБА_4 та ОСОБА_6   в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.02.2007 №536. Після смерті ОСОБА_6 право власності на належну їй частину квартири було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою19.04.2011 № 7-1180. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що було зроблено актовий запис про смерть №18651 від 06.12.2016. 28.12.2016 приватним нотаріусом КМНО Онопченко О.В. було за заявою ОСОБА_2 щодо майна ОСОБА_4 заведено спадкову справу (№ 60065904  у спадковому  реєстрі). У видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено. Тому спадщина після смерті ОСОБА_4 є відумерлою. 
Однак 24.12.2016 приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. було зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.2012, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Куровською Я.Л. за реєстровим №1527. Однак такий договір не укладався та не посвідчувався. Крім того, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до актового запису про смерть від 09.03.2003 №22, складеного Перечинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Закарпатській області. Тому вказана квартира не могла бути відчужена ОСОБА_4 станом на день його смерті. 
В зв`язку з цим прокурор в інтересах держави в особі Київської міської ради  просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 02.02.2012 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнати спадщину, яка відкрилась після смерті  ОСОБА_4 у вигляді квартири АДРЕСА_1 відумерлою, витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва вказану квартиру, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 33152546 від 24.12.2016, яким  до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від  07 червня 2022 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 , посвідчений 02.02.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я. Л. та зареєстрований в реєстрі за №1527.
Визнано спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 відумерлою.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1131314680366.
В іншій частині вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати та стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Київської міської прокуратури витрати по сплаті судового збору в сумі 23 026 грн. 24 коп.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судовий збір в сумі 3 842 гривні.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 , який вказаний покупцем спірної квартири відповідно до договору від 02.02.2012 та продавцем квартири відповідно до договору від 24.12.2016, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спірна квартира була відчужена на підставі договору купівлі-продажу квартири, який є недійсним. Наступний договір купівлі-продажу квартири від 24.12.2016 укладено представником від імені особи, яка померла за 13 років до його укладення. Майновий інтерес Київської міської ради в оспорюваному договорі полягає в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування. Крім того, позивач, діючи в інтересах Київської міської ради, зазначив, що право власності на спірне нерухоме майно, належним на день смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ним набуто неправомірно та на незаконних підставах,  що є підставою для  визнання спадщини відумерлою. Оскільки судом встановлено факт вибуття квартири з власності поза волею власника, а тому наявні підстави для пред`явлення віндикаційного позову, в зв`язку з чим вимоги позову в частині витребування спірної квартири з володіння ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню. 
Такий висновок суду першої інстанції в частині визнання спадщини відумерлою та витребування майна не можна визнати  в повній мірі  законним та обґрунтованим, а також судом було допущено порушення норм процесуального права. 
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 посилається на те, що справу було розглянуто у відсутність відповідачки та її представника, судова повістка не була направлена на зазначену ними адресу для листування, що позбавило відповідачку доступу до правосуддя, відповідачка, як власник нерухомого майна не може нести відповідальність за помилки, допущені державним реєстратором, через відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави позовна заява має бути залишена без розгляду.
Рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, гласність і відкритість судового процесу, віднесені до основних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України).
У статті 43 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
 
Відповідно до  частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
В даній справі, судом направлялись повістки на адресу зареєстрованого місця проживання відповідачки: АДРЕСА_2 . Судова повістка про виклик в судове засідання, призначене на 14.03.2019 була отримана відповідачкою 18.02.2019. Після скасування судом касаційної інстанції 16 грудня 2020 року судових рішень суду першої та апеляційної інстанції та передання  справи для продовження розгляду до суду першої інстанції суд направляв судові повістки за адресою місця проживання відповідачки, тоді як представник відповідачки у відзиві на позовну заяву вказував про надіслання  судових повісток за адресою його місця проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 43 ЦПК України).
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (§ 25, 27 рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2011 року у справі «Trudov v. russia», заява № 43330/09).
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну  скаргу такою підставою.
За таких обставин, судове рішення підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове судове рішення.
Як видно з матеріалів справи, Київською місцевою прокуратурою №3 під час здійснення нагляду за додержанням законності та проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42017101030000144 за частиною четвертою статті 190 КК України встановлено факт шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала ОСОБА_4 та  ОСОБА_6   в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.02.2007 №536. Після смерті ОСОБА_6 право власності на належну їй частину квартири було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою19.04.2011 № 7-1180. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що було зроблено актовий запис про смерть №18651 від 06.12.2016. 28.12.2016 приватним нотаріусом КМНО Онопченко О.В. було за заявою ОСОБА_2 щодо майна ОСОБА_4 заведено спадкову справу (№ 60065904 у спадковому реєстрі). У видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 було відмовлено.  24.12.2016 приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. було зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.2012, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Куровською Я.Л. за реєстровим №1527. Однак такий договір не укладався та не посвідчувався.  Крім того, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до актового запису про смерть від 09.03.2003 №22, складеного Перечинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Закарпатській області. Тому вказана квартира не могла бути відчужена ОСОБА_4 станом на день його смерті. 
Доводи апелянта щодо відсутності у прокурора повноваження для здійснення представництва інтересів держави у даних правовідносинах є безпідставними не заслуговують на увагу.  
Постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020  року було скасовано ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року, якою позовну заяву прокурора подану в інтересах держави в особі КМР залишено без розгляду з тих підстав, що у прокурора відсутні повноваження на звернення до суду з даним позовом.
У вказаній  постанові  касаційний суд  зазначив, що прокурор звернувся до суду із позовом на захист інтересів територіальної громади як власника спірного майна, щодо якого орган місцевого самоврядування не вжив заходів для повернення у власність територіальної громади, і на виконання частини третьої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви та додаткових поясненнях прокурор обґрунтував наявність інтересу держави у витребуванні майна.
Таким чином касаційний суд, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про залишення позову без розгляду, надав правову оцінку щодо наявності у прокурора повноважень звертатись до суду з даним позовом в інтересах Київської міської ради.
Тому підлягають відхиленню доводи  апеляційної про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в даному спорі.
Частиною 1 статті 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.
У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини.
У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.
Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).
Відповідно до положень частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини.
Частиною першою статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Відповідно до  статті 1280 ЦК України  якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15 (провадження № 14-190цс20) вказала, що інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право.
Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.
Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А отже, застосовуючи аналогію закону, територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19) вказується,  що «вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».
Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд, задовольняючи позов в частині визнання спадщини відумерлою та витребування спірного майна у відповідачки, не перевірив добросовісність/недобросовісність ОСОБА_1 , в зв`язку з чим висновок апеляційного суду в цій частині про задоволення позовних вимог є передчасним.
В даній справі відсутні підстави вважати ОСОБА_1 добросовісним набувачем спірного нерухомого майна.
З матеріалів справи видно, що попередній власник квартири - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у вказаній квартирі. 
Представник відповідачки - ОСОБА_3 стверджував, що квартира придбавалась ОСОБА_1 для особистого проживання, вона дізналась про продаж квартири з оголошення, розміщеного в мережі Інтернет, оглядала квартиру перед придбанням і наразі проживає у квартирі, а тому витребування у неї квартири буде втручанням в її право на мирне володіння своїм майном та створить для неї надмірний тягар, оскільки є єдиним її місцем проживання.
Однак, відповідно до матеріалів справи, відповідачка до цього часу зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , протягом розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної  інстанції з жовтня 2018 року відповідачка не зазначала адресу: АДРЕСА_4 як своє постійне місце проживання, натомість представник відповідачки зазначав як адресу для направлення кореспонденції адресу свого проживання:и АДРЕСА_3 . Також за зареєстрованим місцем проживання відповідачка ОСОБА_1 отримувала судові  повістки, зокрема, 01.07.2019 (а/с 3 т. 2).
З договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 24.12.2016, видно, що від імені ОСОБА_5 діяв як представник ОСОБА_7 , а від її імені - ОСОБА_8 , який був уповноважений на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області від 09 грудня 2016 року. Того ж дня була нотаріально посвідчена згода чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_9 на дії покупця.
В довіреності, виданій ОСОБА_1 09 грудня 2016 року, вона уповноважувала свого сина - ОСОБА_8 купити за ціну та на умовах на свій розсуд будь-яку квартиру у місті Києві на її ім`я та зареєструвати її в установленому законом порядку. 
Представник відповідачки - ОСОБА_3 не зміг пояснити в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, яким чином оглядалась квартира  ОСОБА_1 перед укладенням договору купівлі-продажу 24.12.2016, в якому стані перебувала квартира, чи спілкувалась вона з власником квартири, яка була потреба видавати сину - ОСОБА_8 довіреність на укладення договору.
Прикметним є те, що як в договорі купівлі-продажу спірної квартири, укладеному 02.02.2012 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , прізвище покупця поруч з підписом зазначено від руки з помилкою - « ОСОБА_5 » (а/с 45 на звороті т.1). Така ж сама помилка міститься в зазначенні прізвища ОСОБА_5 в довіреності, виданій від його імені 23.12.2016 ОСОБА_7 (а/с 53 на звороті т. 1). 
В тексті договору купівлі-продажу, укладеному 02.02.2012 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , міститься вказівка, що об`єкт, який відчужується, належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25.04.2011 року П`ятнадцятою Київською нотаріальною конторою а реєстровим №7-1180, зареєстрованого 23.04.2012 Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна», що вочевидь свідчить про неможливість проведення такої реєстрації  після укладення вказаного договору.
Також слід зазначити, що право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру не було проведено КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» відповідно до чинного на той час законодавства. 
Вартість спірної квартири в договорі купівлі-продажу від 02.02.2012 була визначена в розмірі 250 000 гривень, а в договорі купівлі-продажу від 24.12.2016 - в розмірі 261 400 гривень, що також не відповідало реальній вартості квартири. Представник відповідачки також не зміг пояснити причин заниження вартості квартири.  
Посилання представника відповідачки на те, що вона оглядала квартиру перед її придбанням і її влаштовував стан квартири, колегія вважає неспроможними, оскільки відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №2610/2 від 28.11.2016, виданого Київським міським клінічним бюро судової-медичної експертизи, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті ОСОБА_4 не встановлена через гнильні зміни трупа. Труп похований 22.12.2016 за державний кошт. 
За таких обставин, ураховуючи відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , належна йому на праві власності на час відкриття спадщини спірна квартира, на підставі положень статті 1277 ЦК України повинна була перейти у власність територіальної громади міста Києва. Оскільки право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 , спірна квартира має бути витребувана з її власності на користь територіальної громади міста Києва.
Правовий висновок щодо застосування норми права до спірних правовідносин зазначено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі №522/17859/19. 
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не розглянув його  заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності також не є підставою для  відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки про зазначені обставини стало відомо у грудні 2017 року в рамках досудового розслідування кримінального провадження №4201710130000144 від 25.10.2017.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про визнання спадщини відумерлою та витребування майна підлягає скасуванню, а по справі ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити  вказані вимоги.
З огляду на те, що постановою суду касаційної інстанції справу було  передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, і питання щодо розподілу судових витрат не вирішувалось, додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року, яким було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 921 гривня та касаційної скарги в розмірі 1 921 гривня.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В  ч. 13 ст. 141 ЦПК України, закріплено, що, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позовної заяви прокуратурою у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 22 145, 24 гривні.
Також прокуратурою сплачено судовий збір в сумі 881 гривня за подання заяви про забезпечення позову, яка ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від  18 жовтня 2018 року задоволена. За подання апеляційної скарги на ухвалу суду про залишення позову без розгляду було сплачено 1 921 гривню  та 1 921 гривню за касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, яка задоволена Верховним Судом. Таким чином,  сплачено  прокуратурою  судовий  збір в сумі 26 868, 24 гривень.
Оскільки  колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, то з ОСОБА_1 на користь  прокуратури підлягає стягненню судовий збір в сумі 25 106,24 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи розмір судового збору за подання позовної заяви в сумі 22 145,24 гривень, за подання апеляційної скарги на рішення у даній справі, з урахуванням вимог Закону України «Про судовий збір», підлягає сплаті судовий збір в сумі 37 659,35 гривень. Оскільки в  матеріалах справи наявні докази про сплату ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 22 145,24 гривень, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в сумі 15 514,11 гривень за подання апеляційної скарги.
         Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2022  року в частині вирішення вимог про визнання спадщини відумерлою та витребування майната додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення наступного змісту.
Позовні вимоги задовольнити.
Визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , відумерлою.
Витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнути  з   ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 15 514 гривень
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Деснянської окружної прокуратури судовий збір в розмірі 25 106, 24 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 28 червня 2024 року.
 
Головуючий
 
Судді