Постанова
Іменем України
 
02 липня 2024 року            
                                                
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/12230/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               
головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Деснянського районного суду м. Києва
 
в складі судді Панченко О. М. 
 
від 16 квітня 2024 року
 
по справі №754/17082/23 Деснянського районного суду м. Києва
 
за позовом Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК»
 
до ОСОБА_1 
 
про стягнення заборгованості,
 
                                            У С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2023 року позивач - Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК» (далі - АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», Банк) звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останньої заборгованість за кредитом у розмірі 20 280 грн 75 коп.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що                    ОСОБА_1  з метою отримання банківських послуг, підписала Анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 26.01.2019, чим підтвердила свою згоду на те, що підписана Анкета-заява разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послугта відповідач ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови.
 
На підставі укладеного договору відповідачу надано кредит у розмірі              17 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з можливістю його коригування зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 37,2% річних та 74,4% на суму простроченої заборгованості.
 
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався пунктами 5.1. - 5.4. Договору, на підставі яких клієнт, шляхом розрахунку за товари та послуги та/або отримання готівкових коштів з використанням Платіжної картки, після встановлення або зміни ліміту до використання підтверджує факт згоди з встановленням ліміту до використання, який розраховується, встановлюється та переглядається Банком, виходячи з його внутрішніх процедур та зазначається клієнту в електронному вигляді через мобільний додаток або іншим способом з використанням каналів дистанційного, а інформація щодо зміни ліміту зазначається клієнту текстовим повідомленням в електронному вигляді на номер мобільного телефону Клієнта та/або у Мобільному додатку.
 
Вказував, що Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором, в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач, належним чином покладені на неї обов`язки перед банком не виконала, порушила умови кредитного договору, внаслідок чого у неї утворилася  заборгованість, яка після трьох місяців несплати стала простроченою та станом на 08.10.2023 заборгованість становить 20 280,75 грн, з яких: 20 280,75  сума загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту).
 
Відповідач позов не визнала та подала до суду відзив, в якому зазначила, що з огляду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, вважає, що оскільки Умови та Правила надання банківських послуг не містять її підпису, то вона не погоджувала істотних умов щодо сплати Банку відсотків за користування кредитними коштами. 
 
Крім того, додала, що враховуючи правову позицію висловлену у вищезазначеній постанові, всі сплачені нею кошти за відсотками слід враховувати на погашення тіла кредиту. Також подала свій розрахунок заборгованості, в якому вказала, що за період розрахунку заборгованості, зазначений банком, нею сплачено 33 378,37 грн відсотків, які мали бути зараховані банком у рахунок погашення тіла кредиту.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року позов задоволено.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості, оскільки долучені позивачем до позовної зави Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, що також спростовує доводи Банку про те, що вона була ознайомлена з даними умовами.
 
Судом не взято до уваги, що оскільки Умови та Правила надання банківських послуг не містять її підпису, то відсотки не можуть нараховуватися Банком, а для визначення розміру заборгованості, повинні враховуватися лише фактично отримані та повернуті кошти.
 
Також вказала, що судом не надано оцінку виписці по рахунку                    ОСОБА_1 , наданої позивачем, з якої вбачається, що у неї відсутній борг перед Банком. Судом не враховано, що відсотки сплачені нею Банку, за відсутності погоджених умов, щодо їх сплати, повинні були бути зараховані в рахунок погашення тіла кредиту.
 
За вказаних обставин просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.04.2024 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона розглядається в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги відповідача на рішення суду першої інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 231-237).
 
Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.
 
Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
З матеріалів справи вбачається, що правовідносини виникли між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 щодо отримання останньою кредиту за проектом monobank, в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank.
Особливістю проекту monobank є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно без відділень. Попередня ідентифікація відбувається за допомогою завантаження копії паспорта та РНОКПП в мобільний додаток, а видача платіжної картки після верифікації фізичної особи здійснюється або у точці видачі, або спеціалістом Банку, що виїжджає за адресою, зазначеною клієнтом. Разом із встановленням на платіжній картці кредитного ліміту надається послуга - переведення витрати у розстрочку. За рахунок здійснення зазначеної операції стає доступним попередньо використаний кредитний ліміт.
Умови і правила обслуговування фізичних осіб в ПАТ "УНІВЕРСАЛ БАНК" при наданні Банківських послуг щодо карткових продуктів, загальні умови випуску та обслуговування платіжних карток (Monobank), далі - Умови, опубліковані на офіційному сайті Банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням https://www.monobank.ua/terms.
Відповідно до п. 5.16. Розділу II Умов у разі порушення терміну сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів вся заборгованість за кредитом вважається простроченою (Істотне порушення Клієнтом зобов`язань). На залишок простроченої заборгованості Банк нараховує, а Клієнт сплачує штраф у розмірі згідно із Тарифами, але не більше 50 % від суми, одержаного Клієнтом кредиту. При цьому діє відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 0,00001% річних.
 
Відповідно п. 5.23. п. 5 Розділу II Умов, кредит збільшується на суму заборгованості за Договором по відсоткам до погашення, по неустойці, якщо на рахунку клієнта не вистачає власних для оплати вказаної заборгованості. При цьому Банк надає кредит згідно з Договором в розмірі зазначеної заборгованості та направляє кредитні кошти на погашення вказаної в цьому пункті заборгованості, а саме: відсотків за користування кредитним лімітом, неустойки за прострочені платежі згідно з Тарифами, якщо інше не передбачено умовами цього Договору.
 
З матеріалів справи вбачається, що з метою отримання банківських послуг, 26 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «УНІВЕРСАЛБАНК», у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву №б/н від 26.01.2019 (а. с. 12)
 
При підписанні вказаної Анкети-заяви ОСОБА_1 погодилася з тим, що Анкета-заява разом Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають Договір про надання банківських послуг, про що вказано у п. 2 Анкети-заяви. Підписавши Анкету-заяву, відповідач підтвердила, що ознайомилася та отримала примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають Договір та зобов`язується виконувати його умови, про що вказано у п. 3 Анкети-заяви. Крім цього ОСОБА_1 беззаперечно погодилася з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту.
Тобто, наданий позивачем доказ - підписана відповідачем Анкета-заява, яка підтверджує факт, що відповідач виявила бажання стати клієнтом банку та отримувати банківські послуги.
Згідно Анкети-заяви ОСОБА_1 26.01.2019, о 21:07, отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Чорна картка» НОМЕР_1 в розмірі 17 000,00 грн, про що свідчать довідки про видачу картки із зазначенням її номеру та рахунку у форматі IBAN, а також довідка про розмір встановленого ліміту (а. с. 50 та зворот).
Отже, долучена Банком до позовної заяви Анкета-заява, яка підписана відповідачкою 26.01.2019, містить вказівку про те, що ОСОБА_1 ознайомлена з Умовами та правилами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту. Тобто відповідач ознайомлена фінансовими умовами кредитування в «monobank», а отже свідчить про обов`язок відповідача зі сплати заборгованості за кредитом та про її обізнаність відносно збільшення кредиту на суму заборгованості за Договором по відсоткам до погашення заборгованості, якщо на рахунку клієнта не вистачає власних для оплати вказаної заборгованості, тобто овердрафт, передбачений п. 5.23. п. 5 Розділу II Умов.
 
Як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами та регулярно здійснювала погашення заборгованості, однак останнє погашення заборгованості відбулося 01.05.2023 станом на яке частина заборгованості у розмірі 697,03 грн вже була простроченою та в подальшому, а саме 02.08.2022 простроченою вже була сума боргу 20 280,75 грн, яка станом на 08.10.2023 залишилася незмінною і заявлена банком до стягнення. Вказане свідчить про те, що  ОСОБА_1  належним чином не виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість, яка в подальшому стала простроченою.
 
Як зазначав позивач, ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на банківську картку у розмірі 17 000,00 грн та з урахуванням положень пункту 5.23. п. 5 Розділу II Умов, Кредит збільшується на суму заборгованості за Договором по відсоткам до погашення, по неустойці, якщо на рахунку клієнта не вистачає власних для оплати вказаної заборгованості. При цьому Банк надає кредит згідно з Договором в розмірі зазначеної заборгованості та направляє кредитні кошти на погашення вказаної в цьому пункті заборгованості, а саме: відсотків за користування кредитним лімітом, неустойки за прострочені платежі згідно з Тарифами, якщо інше не передбачено умовами цього Договору.
 
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження позовних вимог позивачем до позовної заяви долучено розрахунок заборгованості,  підписаний уповноваженою особою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», містить інформацію щодо предмета доказування, а отже згідно ст. 77 ЦПК України є належним доказом на підтвердження позовних вимог, а також долучено первинний бухгалтерський документ - виписку по рахунку ОСОБА_1 . 
 
Колегія суддів не приймає доводи скаржника, що відсутність її підпису в Умовах та Правилах надання банківських послуг свідчить про непогодження умов щодо сплати відсотків, оскільки у постанові що переглядалася Верховним Судом йшлося про те, що в Правилах АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсутні дати прийняття Правил та дати їх затвердження, що позбавляло суди можливості визначити часовий діапазон дії таких правил чи внесення змін, в той час як у даній справи встановлено, що Умови затверджувалися Рішенням Правління Банку, протоколом №1 від 09.01.2019 та діяли починаючи з 11.01.2019 по 05.02.2019, а підписавши Анкету-заяву 26.01.2019 відповідач з ними ознайомлася, оскільки погодилася отримати примірник Умов і правил надання банківських послуг у мобільному додатку.
 
Колегія суддів також вважає не обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що заявлений Банком розмір заборгованості за кредитом є більшим за існуючий ліміт на картковому рахунку, адже з урахуванням положень пункту 5.23. п. 5 Розділу II Умов, Кредит збільшено на суму заборгованості за Договором по відсоткам, оскільки на рахунку клієнта не вистачало власних для оплати вказаної заборгованості, тобто виник, передбачений договором овердрафт.
 
Крім того, з огляду на те, що збільшення кредитного ліміту в порядку п. 5.22 Розділу II Умов, можливе лише на прострочену заборгованість, яка з огляду на положення п. 5.16 Розділу II Умов настає у разі порушення терміну сплати щомісячного платежу понад 90 днів, а розрахуноком заборгованості та випискою по рахунку доведено факт виникнення прострочки понад 90 днів, з огляду на те, що останній платіж за кредитом було здійснено 01.05.2023, а загальний залишок заборгованості сформований 02.08.2023.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження позовних вимог позивачем до позовної заяви долучено виписку по рахунку  ОСОБА_1 , а саме за період з 26.01.2019 по 01.08.2023. З даної виписки вбачається рух коштів, в тому числі користування відповідачем кредитними коштами. Крім того з даної виписки вбачається, що Банком списувалися кошти з відповідачки за користування нею кредитним лімітом кредитної картки протягом всього часу користування кредитними коштами. ОСОБА_1 визнала, що за період розрахунку заборгованості, зазначеного банком, а саме з 26.01.2019 по 01.08.2023 Банком списано 33 378,37 грн відсотків за користування кредитним лімітом.
 
Отже, протягом тривалого періоду часу відповідач користувалась кредитними коштами, за що Банк регулярно здійснював списання відсотків за користування кредитним лімітом. Однак матеріли справи не містять доказів, що з моменту встановлення кредитного ліміту за кредитним рахунком та з моменту першого списання відсотків, позивач висловила незгоду з такими діями Банку, з посилання на непогодження умов щодо сплати відсотків, тощо. 
 
Відповідно до частини першої ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року)
 
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
 
Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі-  «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
 
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
 
Очевидно, що дії відповідачки, щодо заперечень погодження умов щодо сплати відсотків за користування кредитним лімітом кредитної картки, суперечить її попередній поведінці, що проявлялася у сплаті нею відсотків за користування кредитним лімітом, які нараховувалися та списувалися Банком з 26.01.2019 по 01.08.2023 і є недобросовісними.
 
Аналогічний висновок, висловлений у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі 390/34/17.
За обставинами справи випливає, що посилання відповідачки в апеляційній скарзі на необізнаність та не погодження умов щодо розміру процентної ставки і порядку слати відсотків, суперечить попередній поведінці відповідачки, яка полягала в тому, що впродовж тривалого періоду часу остання користувалася кредитними коштами в межах наданого кредитного ліміту та виконувала умови договору щодо погашення кредитної заборгованості, в тому числі відсотків за користування кредитним лімітом і не заперечувала їх розмір та списання до моменту звернення Банку до суду із вказаним позовом. 
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору, зокрема в частині умов щодо нарахування відсотків, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. З виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається. що банк списував відсотки за ставкою 3,1% на місяць, тобто 37,2% річних.
Матеріали справи не містять доказів, що відповідач зверталася до суду позовом про визнання недійсними та неправомірними умов щодо розміру та сум відсотків, які списувалися банком протягом чотирьох з половиною років користування кредитним лімітом.
В матеріалах справи також відсутні належні докази, що Банком невірно здійснено розрахунок заборгованості, якими, зокрема, можуть бути висновок експерта (спеціаліста), щодо розміру відсотків.
Наданий Банком до позовної заяви розрахунок заборгованості підписаний уповноваженою особою АТ КБ «ПРИВАТБАНК», містить інформацію щодо предмета доказування, а отже згідно ст. 77 ЦПК України є належним доказом на підтвердження позовних вимог.
Матеріали справи не містять доказів спростування наданого позивачем розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотках. Контррозрахнок наданий відповідачкою, стосуються лише сплачених нею відсотків за розрахунковий період, зазначений у розрахунку заборгованості, які, як вона вважала мали бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту.
Дійсно, з виписки вбачається, що за період з 26.01.2019 по 01.08.2023 Банком списано 33 378,37 грн відсотків за користування кредитним лімітом, однак встановлення кредитного ліміту лише надає клієнту можливість використати суму кредитного ліміту або утриматися від її використання, а зобов`язання з повернення кредитних коштів залежить лише від волевиявлення клієнта. 
Таким чином відповідачка на власний розсуд вирішувала чи використовувати наданий їй кредитний ліміт чи утриматися від його використання. Ключовим моментом є власне дії Відповідача з ініціювання платіжної операції за рахунок не власних коштів, а за рахунок кредитних коштів, що становить собою операцію з кредитування рахунку, чим фактично акцептувала пропозицію Банку з кредитування рахунку в обсязі та в межах кредитного ліміту, що свідчить про прийняття та схвалення власними діями факту кредитування рахунку в обсязі, що визначено самим Апелянтом вчиняючи саме таку кількість транзакцій і в такому обсязі, в якому вона вважала за доцільне використати запозичені кошти.
Матеріали справи не містять жодних звернень від Відповідача з питань оскарження чи безпідставного списання коштів та/або виконання конкретної транзакції по його картці третіми особами без відповідного дозволу суду не надавалося.
Отже, з урахуванням вище веденого та принципу добросовісності сплачені ОСОБА_1 кошти у розмірі 33 378,37 грн за період з 26.01.2019 по 01.08.2023, не можуть бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, оскільки списання Банком відсотків відбувалося правомірно, відповідно до погоджених між сторонами умов договору.
 
Таким чином, надана Банком виписка за картковим рахунком Відповідача, підтверджує обставини видачі кредиту, його розміру, а також заборгованості по кредиту, розмір якої відображено у розрахунку заборгованості та не спростовано контррозрахунком Відповідача.
 
Матеріали справи не містять належних доказів на спростування доказів позивача щодо розміру відсотків, які підлягали сплаті та доказів на спростування заявленого банком розміру заборгованості.
 
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
 
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
 
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.         
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,
                                           П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року - залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                              О. Ф. Мазурик
 
Судді                                                                                              О. В. Желепа
                                                                                              
О. В. Немировська