КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12613/2024
Справа № 757/22117/22-ц
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем   України
 
04 липня 2024 року                                                                                   
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач),  Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м Києва, постановлену у складі судді Григоренко І.В. в м. Київ 22 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України у відновлення порушених конституційних прав відшкодування заподіяної шкоди ОСОБА_1 20 682 000 євро у гривнях по курсу НБУ на дату вирішення судом справи. 
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.
                                                                        
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, 24 травня 2024 року подав апеляційну скаргу до Печерського районного суду м. Києва, а 27 травня 2024 року - до Київського апеляційного суду, в яких просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Враховуючи, що зміст апеляційних скарг ОСОБА_1 є ідентичним, апеляційні скарги прийняті апеляційним судом як одна апеляційна скарга.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що судом було відмовлено йому в доступі до правосуддя. Так, ним подана певна кількість позовів у захист своїх прав на підставі ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 2 ЦПК України. При цьому є певна кількість позовних заяв, які подані в один день. Позивач проживає у м. Львові, має 71 рік та проблеми майнового стану, була пандемія, наразі військовий стан з бойовими діями. Відповідно, ним у кожному позові заявлено клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції на базі Львівського апеляційного суду та надання на електронну пошту, Вайбер фото принаймні першої сторінки для можливості ідентифікації позовів. Ідентифікацію позовної заяви можна зробити по телефону з секретарем судового засідання або на початку розгляду у режимі відеоконференції. 
Однак, на думку позивача, судом першої інстанції зайнято принципову позицію в даній справі, що у випадку необхідності ідентифікації позову позивач має приїхати з м. Львова до м. Києва та особисто ознайомитись з матеріалами справи, тобто головуючим суддею продемонстровано, що його не цікавить допущення громадянина України до правосуддя та захист останнім прав. З метою вирішення проблеми з ідентифікацією позовної заяви та справи позивачем вчинялись певні дії, наприклад, подавалось клопотання від 01 вересня 2023 року і він навіть звертався до голови суду, який допоміг ідентифікувати іншу позовну заяву в справі № 757/26126/21-ц, яка перебувала на розгляді у судді Григоренко І.В .
Вважав, що вказана ситуація виникла в зв`язку з тим, що навіть ухвала від 22 квітня 2024 року не містить достатні відомості для ідентифікації позову. Для цього є важливою дата подання позовної заяви, особливо коли позов подано не через систему «Електронний суд», та відомості про відповідача, на підставі рішення якого подано позов. Інформація на сайті суду також є занадто загальною та не забезпечує ідентифікацію. Дата отримання судом позову не ідентифікує позов, так як існують великі проміжки часу між датою подання заяви до дати реєстрації її судом, під час яких суд реєструє інші позови. 
Вказував, що головуючий суддя Григоренко І.В. з цією ситуацією стикається вже не перший раз та не перший раз намагається не допустити позовну заяву до розгляду.
Вважав, що неможливість ідентифікації позовних заяв пов`язана з тим, що декілька заяв подано в один день та через відсутність в ухвалах достатніх відомостей неможливо ідентифікувати позовні заяви, тобто це проблема не позивача, а судочинства, цю проблему необхідно вирішувати згідно вимог Конституції України, а не створювати формальні перешкоди для унеможливлення реалізації громадянином України конституційного права за ст. 55 Конституції України. Наведене є відображенням намагання суду усунутись від захисту права позивача та захистити у такий спосіб від відповідальності органи державної влади, які порушили права громадянина України, що не співпадає з вимогами законодавства про діяльність судів.
Вказував, що апеляційний суд може самостійно спробувати по відомостям реєстрації заяв на сайті суду, без використання позовної заяви, ідентифікувати справу за наявності таких відповідачів у певній кількості позовних заяв, при цьому відповідачем у цих позовних заявах є один і той же правоохоронний орган.
Звертав увагу на лист голови Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року стосовно декількох справ головуючого судді Григоренко І.В., коли лише в такий спосіб через надіслання головою суду копії позову вдалось ідентифікувати позовну заяву. Відповідно, посилання суду на можливість самостійно цікавитись рухом справи в порядку, визначеному Законом України «Про доступ до судових рішень» не підтверджує законність ухвали від 22 квітня 2024 року, оскільки перш ніж цікавитись, треба спочатку ідентифікувати позов.
Зауважував, що його діяльність регламентується ст. 19 Конституції України, відповідно до якої правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а наведена судом «цікавість» не передбачена.
Цим же положенням Конституції України скасовується законність відповідного висновку Верховного Суду щодо зобов`язання позивача «цікавитись», побудованого на судовій практиці ЄСПЛ, яка є незаконною відповідно до наведеної норми Конституції України та на цій підставі не може братись до уваги українськими судами. Крім того, судом не доведено законність застосування ч. 1 ст. 44 ЦПК України - в ухвалі та в справі відсутні достовірні та достатні докази застосування цієї норми.
Наголошував, що Конституцією України та ЦПК України не встановлені обмеження кількості звернень по судовий захист позивачем, в тому числі впродовж одного дня. Суд, отримавши звернення по судовий захист права, вчиняє не нагляд за законністю, а вчиняє процесуальні дії згідно ст. 55 Конституції України та ч. 1 ст. 2 ЦПК України. При цьому певні висновки Верховного Суду щодо діяльності суду як нагляду є незаконними через вищу за них юридичну силу Конституції України, ЦПК України. Наведене свідчить про призначення суду вчиняти виключно захист прав позивача. 
Зазначив, щоб судом виконувалось діюче положення ст. 19 Конституції України, їх посадові особи мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.
Головуючий суддя має обов`язок згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України забезпечувати здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав, чого судом першої інстанції здійснено не було. Розгляд справи передбачався відкритим (ст. 7 ЦПК України), а учасники справи мали право ознайомлюватись з матеріалами справи (ст. 43 ЦПК України).
Ухвала від 07 лютого 2024 року має відповідати завданню цивільного судочинства (ч. 3 ст. 26 ЦПК України), яке є втіленням норм Конституції України як норм прямої дії. Також є діючим висновок Конституційного Суду України в рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 (справа № 1-17/2001) - «Недосконалість інституту судового  контролю не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб». Тобто жодні формальні проблеми діяльності головуючого судді не можуть бути перепоною для доступу позивача до судочинства, в той час як ухвала від 22 квітня 2024 року є перешкодою у доступі позивача до судочинства, перешкодою у судовому захисті прав.  
Вказував, що бажає взяти особисту участь в судовому розгляді, оскільки ідентифікувати позов має можливість лише під час апеляційного розгляду, та провести розгляд справи в режимі відеоконференції.
 
Відзивів на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові); віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи визнано необґрунтованим і розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву позивачу ухвалою від 22 квітня 2024 року, суд першої інстанції керувався ч. 3 ст. 185 ЦПК України та виходив із того, що вимоги ухвали суду від 30 серпня 2022 року про залишення позовної заяви без руху позивачем не  виконано.
 
Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.
 
Відповідно до ст. 175 ЦПК України (норми процесуального права тут і в подальшому наведені станом на час вчинення відповідних процесуальних дій) позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. 
Позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. 
У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.
 
Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.  Правила цієї статті щодо подання копій документів не поширюються на позови, що виникають з трудових правовідносин, а також про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення чи каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до ч. 2 ст. 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
 
Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху із підстав невідповідності положенням ст. 175 ЦПК України.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України моральну шкоду, завдану процесуальними діями уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою про вчинення кримінального правопорушення. 
Посилаючись на зміст ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд вказав, що оскільки законодавством передбачено стягнення моральної шкоди у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, проте, до матеріалів позовної заяви не додано будь-яких доказів встановлення одного із вище перелічених фактів, отже, позовна заява ОСОБА_1 підлягала уточненню в частині обґрунтування підстав позову.
Також, відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Положеннями ст. 95 ЦПК України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення, одночасно підтверджуючи достовірність наданої копії доказу.
Отже, позивачу необхідно додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Також, як визначено у ч. 1 ст. 177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.
Проте, позивачем долучено лише одну копії позовної заяви без додатків.
Таким чином, суд першої інстанції вказав, що позивачу необхідно надати суду копії позовної заяви та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості учасників справи.
З урахуванням наведеного позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених недоліків (а. с. 15 - 17).
 
03 лютого 2023 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання в електронній формі, в якому він повідомляв, що ним отримано ухвали про залишення без руху його позовних заяв по справах № 757/24963/22-ц, 757/64727/21-ц, 757/22119/22-ц, 757/22117/22-ц, повідомляв про неможливість виконання, так як зміст ухвал не дозволяє ідентифікувати позовні заяви по наведеним справам через наявність великої кількості позовних заяв, відповідно, просив вийти на зв`язок секретаря судового засідання або помічника судді та відправити на вайбер по вказаному номеру телефону фото позовних заяв.
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року встановлено, що позовні заяви № 757/24963/22-ц, № 757/22119/22-ц, № 757/22117/22-ц знаходяться у провадженні судді Григоренко І.В. Разом з тим, у вказаних справах ОСОБА_1 визначено різних відповідачів та різний розмір моральної шкоди, відтак, позовні заяви № 757/24963/22-ц, № 757/22119/22-ц, № 757/22117/22-ц не є ідентичними. 
Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Позивач як сторона, яка задіяна в ході судового процесу та є його ініціатором, зобов`язана з розумним інтересом цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати свої процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень.
Порядок ознайомлення з матеріалами справи регламентовано Розділом Х Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, що затверджено наказом ДСА України від 20 серпня 2019 року №814.
Разом з тим, позивачем недоліки, визначені ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2022 року, не усунуто. Враховуючи вищевикладене, судом визнано за необхідне продовжити позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви на 10 днів з моменту отримання копії даної ухвали суду.
На підставі вищевикладеного ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року продовжено строк залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди. Роз`яснено позивачу право протягом десяти днів з дня отримання ухвали суду усунути виявлені недоліки, шляхом подання позовної заяви з додержанням вимог, встановлених ст. 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України.
 
07 вересня 2023 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 , у якому зазначено місце проживання позивача м. Львів, в якому він повідомив, що з тексту ухвали від 07 лютого 2023 року, отриманої ним рекомендованим листом 22 серпня 2023 року, неможливо встановити, стосовно якого позову постановлена ухвала, тобто він фізично позбавлений можливості виконати ухвалу, в зв`язку з чим просив направити йому на Viber чи на електронну або поштову адресу фото позовної заяви для можливості ідентифікувати справу та виконати ухвалу (а. с. 28).
Листом від 12 вересня 2023 року Печерський районний суд м. Києва повідомив ОСОБА_1 про порядок ознайомлення з матеріалами справи в приміщенні суду (а. с. 30).
28 листопада 2023 року Печерський районний суд м. Києва повторно направив на адресу ОСОБА_1 копію ухвали від 07 лютого 2022 року, отриману 19 січня 2024 року (а. с. 31, 32).
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року встановлено, що останнім днем для усунення недоліків є 30 січня 2024 року. Разом з тим, відповідно до ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом, отже, позивач міг самостійно цікавитись рухом справи у порядку, визначеному Законом України «Про доступ до судових рішень», разом з тим, станом на 22 квітня 2024 року позивачем не усунуті недоліки, жодної заяви зі сторони позивача до суду не надходило. Інших заяв з приводу зацікавленості щодо руху справи від позивача до суду не надходило. 
Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Позивач як сторона, яка задіяна в ході судового процесу та є його ініціатором, зобов`язана з розумним інтересом цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати свої процесуальні обов`язки.
Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Разом з тим, позивач звернувся до суду 26 серпня 2022 року, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2022 року позовну заяву залишено без руху, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви, ухвалу про продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви позивачем отримано 19 січня 2024 року, проте, станом на 22 квітня 2024 року позивач вказані в ухвалі недоліки не усунув, будь-яких заяв та повідомлень на адресу суду не надсилав, провадженням у справі не цікавився. За таких обставин, оскільки станом на 22 квітня 2024 року позивач вимоги ухвали суду не виконав, недоліки не усунув, будь-яким чином провадженням у справі не цікавився, суд дійшов висновку, що матеріали позовної заяви слід вважати неподаними та повернути позивачу.
Апеляційний суд враховує, що позивачем до апеляційної скарги додано копію листа голови Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року, в якому ОСОБА_1 повідомлено, що ухвалою судді Григоренко І.В. від 22 квітня 2022 року було залишено без руху його  позовну заяву в справі № 757/26126/21-ц за позовом до Держави Україна через Державну казначейську службу України, Національного антикорупційного бюро України про відшкодування моральної шкоди. З урахуванням обставин, викладених у зверненні, направляється на адресу заявника світлокопія його позовної заяви в справі № 757/26126/21-ц.
 
Крім того, визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її ухвалою від 22 квітня 2024 року в зв`язку з неусуненням недоліків, зазначених в ухвалі від 30 серпня 2022 року, зокрема ненаданням доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, необґрунтуванням підстав позову, судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виходячи із системного аналізу ст. 81, 175 ЦПК України, непідтвердження в судовому засіданні обставин, якими обґрунтовано позов, в тому числі з підстав ненадання позивачем певних доказів, може бути підставою для відмови в позові за результатами розгляду справи, а не для залишення позовної заяви без руху та її повернення.
Апеляційний суд звертає увагу, що в додатках до позовної заяви ОСОБА_1 вказано ряд письмових доказів на підтвердження обставин, зазначених ним у позові, тобто обсяг доказової бази позивачем на власний розсуд, що є його процесуальним правом, вже було визначено.
Питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України вирішується судом в нарадчій кімнаті під час ухвалення рішення по суті справи, а не на стадії відкриття провадження у справі.
 
Крім того, зажадавши від позивача надання копії позовної заяви та доданих для неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи, судом першої інстанції порушено ч. 2 ст. 177 ЦПК України, якою прямо передбачено, що правила цієї статті щодо подання копій документів не поширюються на позови про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, що в даному випадку і є предметом позову ОСОБА_1 .
 
Сама по собі процесуальна неможливість оскарження ухвали про залишення позовної заяви без руху не зобов`язує позивача беззаперечно виконувати вимоги суду щодо усунення недоліків, якщо ці вимоги не відповідають вимогам закону.
 
Також апеляційний суд враховує та погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не в повній мірі виконано покладений на нього процесуальний обов`язок сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, з огляду на те, що позивач після отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху звернувся до суду з клопотанням від 01 вересня 2023 року, в якому з метою уточнення інформації, не вказаній в ухвалі від 07 лютого 2023 року про залишення позовної заяви без руху, просив направити йому копію вказаної позовної заяви на поштову або електронну адресу (а. с. 28), і таке ж клопотання ОСОБА_1 в аналогічному випадку по іншій справі було задоволено листом Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року за підписом голови суду, зважаючи на повідомлені в його зверненні обставини (а. с. 45).
Проте в справі № 757/22117/22-ц суд першої інстанції, не звернувши уваги на місце проживання позивача у м. Львів, роз`яснив право ознайомлення з матеріалами справи в приміщенні Печерського районного суду м. Києва, без будь-якого обґрунтування неможливості виконання його клопотання про направлення копії позовної заяви (а. с. 30).
 
Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
 
Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
 
Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
 
Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».
У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
 
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
 
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визначено, що виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.
 
Висновки про недопущення надмірного формалізму при вирішенні судом питань, пов`язаних з реалізацією особою свого права на доступ до правосуддя, викладені також у постановах Верховного Суду, зокрема від 26 грудня 2019 року у справі № 367/8573/17, від 18 грудня 2018 року у справі № 761/5894/17, від 09 липня 2019 року у справі № 826/6479/18.
Апеляційний суд враховує, що позивач добросовісно намагався виконати вимоги суду, зазначені в ухвалі від 30 серпня 2022 року про залишення апеляційної скарги без руху, та просив направити йому додаткові матеріали для вирішення цього питання, однак суд першої інстанції не сприяв йому в цьому.
Посилаючись на те, що у всіх позовних заявах ОСОБА_1 визначено різних відповідачів та різний розмір моральної шкоди, відтак, позовні заяви № 757/24963/22-ц, № 757/22119/22-ц, № 757/22117/22-ц не є ідентичними, суд першої інстанції зазначив лише справи, які знаходяться в провадженні судді Григоренко І.В., не врахувавши, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва можуть знаходитися інші позови ОСОБА_1 з аналогічним складом учасників, оскільки дане питання судом в ухвалі не досліджувалось.
Таким чином, суд першої інстанції не лише безпідставно залишив позовну заяву без руху, а й не надав позивачу можливості виконати власні вказівки.
 
Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала Печерського районного суду м Києва від 22 квітня 2024 року про визнання позовної заяви ОСОБА_1 неподаною та її повернення не може вважатися законною і обґрунтованою, а посилання суду на те, що позивач зобов`язаний з розумним інтересом цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати свої процесуальні обов`язки, - виправданим.
 
Апеляційний суд також не може погодитись із застосуванням судом першої інстанції положень ч. 1 ст. 44 ЦПК України, якою визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Натомість, є слушними доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів зловживання ОСОБА_1 своїми процесуальними правами.
 
Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.
 
Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду м Києва від 22 квітня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Судді:                                                                                                                     Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                                Фінагеєв В.О.
  
                                                                                                                                Яворський М.А.