ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 вересня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/7792/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач),  суддів:  Ясенової Т.І., Юрко І.В.,       розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2023 року в адміністративній справі №280/7792/23 (суддя Максименко Л.Я.) за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області  про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) відповідно до п.8. ч.2 ст.114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплатити пенсію ОСОБА_1  відповідно до п.8. ч.2 ст.114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, починаючи з 29.02.2023 року.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2023 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області від 21.04.2023 року №262940013423 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити з 01.03.2023 року і виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах на підставі його заяви від 14.04.2023 року. Стягнуто на користь ОСОБА_1 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 88 коп. судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області.  
Відповідач, не погодившись з рішенням суду, звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач пропустив строк звернення з відповідним позовом до суду. Також у позивача відсутній необхідний стаж роботи (30 років), передбачений п. 8 ч.2 ст.114 Закону України №1058, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Крім того, позивачем не надано відомостей щодо нарахування останньому заробітної плати за період з серпня по вересень 2022 року та з листопада по грудень 2022 року, що позбавляє можливості зарахувати відповідний період роботи до його стажу. 
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Так, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Рішенням від 21.04.2023 року №262940013423, прийнятим за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, зазначено, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 1 частини 2 ст.114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у зв`язку з відсутністю страхового стажу. Вказано, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи з жовтня 2022 року по грудень 2022 рік, оскільки стаж зараховується згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне. 
Статтею 46 Конституції   України   встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції     України     основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами     України.
З 01.01.2004 року таким законом є, насамперед, Закон     України     Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, який був прийнятий на зміну положення Закону   України     Про пенсійне забезпечення.
Отже, оскільки і Закон   України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", і Закон     України     Про пенсійне забезпечення     регулюють одні і ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні за загальним правилом мають норми Закону     України     Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування     як акта права, прийнятого пізніше у часі, а норми Закону     України     "Про пенсійне забезпечення"     підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах Закону     України     "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Згідно     з п.     “з”     ч. 1 ст. 13 Закону     України     "Про пенсійне забезпечення"     (у редакції до внесення змін Законом     №     213-VIII від 02.03.2015) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи  водії   міського  пасажирського  транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і  великовагових  автомобілів,  зайнятих  у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв: чоловіки - після досягнення 55 років і при  стажі  роботи  25 років, в тому числі на зазначеній  роботі  не  менше  12  років  6 місяців; жінки - після досягнення 50  років  і  при  стажі  роботи  20 років, в  тому  числі  на  зазначеній  роботі  не  менше 10 років. 
Надалі, згідно     з п. “з”     ч. 1 ст. 13 Закону     України     "Про пенсійне забезпечення"     (у редакції Закону     №     213-VIII від 02.03.2015), було визначено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи  працівники, водії   міського  пасажирського  транспорту  (автобусів, тролейбусів, трамваїв)  і  великовагових  автомобілів, зайнятих у технологічному   процесі  важких  і  шкідливих  виробництв,  після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців;      для  жінок  -  не  менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років. 
Закон     України     від 02.03.2015 №213-VIII набув чинності з 01.04.2015 року.
Згідно   з п. 2 розділу XV Закону України    "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"   пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком     № 1 та на інших роботах     із     шкідливими і важкими умовами праці за Списком  № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів     України,     та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється     згідно     з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом   України   "Про пенсійне забезпечення". У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом. Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком     №     1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів     України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів     України,     починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону. Виплата пенсій особам, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників, за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів     України,     та особам, пенсії яким призначені відповідно до пунктів     в -   е     та    ж  статті 13 Закону     України     “Про пенсійне забезпечення”, здійснюється до 1 січня 2005 року за рахунок коштів Пенсійного фонду, а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів Державного бюджету   України   до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
Отже, і після набуття чинності нормами Закону     України     "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" правила призначення пенсій на пільгових умовах регламентувались п.     “з”     ст. 13 Закону     України     "Про пенсійне забезпечення".
Такий стан правового регулювання існував до календарної дати набрання чинності нормами Закону   України     від 03.10.2017 року №2148-VIII (11.10.2017), яким текст Закону     України     "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"     був доповнений, зокрема, ст. 114,     згідно     з пунктом 8 частини 2 якої на пільгових умовах пенсія за віком призначається: водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.
Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Разом з цим, Законом     України     від 03.10.2017     №2148-VIII у новій редакції був викладений п. 2 розділу XV Закону     України     "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", де зазначалось, що покриття витрат Пенсійного фонду на виплату і доставку пенсій за віком, призначених на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14   Закону України   "Про пенсійне забезпечення" та   частин другої   і   третьої   статті 114 цього Закону до досягнення пенсійного віку, визначеного   статтею 26   цього Закону, здійснюється у такому порядку: за рахунок коштів Державного бюджету України пенсії, призначені особам відповідно до   пунктів "б"-"з"   статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (стосовно осіб, які на дату відшкодування віднесені до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені   підпунктом 4   пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України,   статті 14   Закону України "Про пенсійне забезпечення",   пунктів 2-8   частини другої статті 114 цього Закону (стосовно осіб, які працювали у сільськогосподарських товаровиробників, які на дату відшкодування віднесені до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені   підпунктом 4   пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України) та   частини третьої   статті 114 цього Закону.
В силу спеціальної вказівки у Законі   України   від 03.10.2017 №2148-VIII наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01.10.2017 року.
Таким чином, з 01.10.2017 року правила призначення пенсій за Списком №1 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: пунктом     “з” ст. 13 Закону     України     "Про пенсійне забезпечення"     у редакції Закону     України     від 02.03.2015 №213-VIII та п.8 ч. 2 ст. 114 Закону     України     "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"     у редакції Закону     України     від 03.10.2017  року №2148-VIII.
Правила вказаних законів були повністю уніфікованими.
Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом     України     рішення від 23.01.2020 року №1-р/2020     у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів     України     щодо відповідності Конституції     України     (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III     Прикінцеві положення     Закону     України     Про внесення змін до деяких законодавчих актів     України     щодо пенсійного забезпечення     від 2 березня 2015 року №213-VIII.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини вказаного рішення визнано такими, що не відповідають Конституції    України     (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти   б -   г    статті 54 Закону   України     “Про пенсійне забезпечення” від 5 листопада 1991 року     №     1788-XII зі змінами, внесеними Законом     України     Про внесення змін до деяких законодавчих актів     України     щодо пенсійного забезпечення     від 2 березня 2015 року №213-VIII.
Згідно     з пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення стаття 13, частина друга статті 14, пункти     б     -     г     статті 54 Закону     України     “Про пенсійне забезпечення”     від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом     України     Про внесення змін до деяких законодавчих актів     України     щодо пенсійного забезпечення     від 2 березня 2015 року №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом     України     цього Рішення.
У відповідності до пункту 3 резолютивної частини вказаного рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти б    -  г     статті 54 Закону  України     Про пенсійне забезпечення     від 5 листопада 1991 року №1788-XII в редакції до внесення змін Законом     України     Про внесення змін до деяких законодавчих актів   України     щодо пенсійного забезпечення     від 2 березня 2015 року     №     213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:     На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи 25 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.
Відтак, з 23.01.2020 року в Україні існують два Закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій водіям міського пасажирського транспорту, а саме: пункт     “з”  ст. 13 Закону     України     "Про пенсійне забезпечення"     у редакції до Закону     України     від 02.03.2015 №213-VIII та п.8 ч. 2 ст.114 Закону     України     "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"     у редакції Закону     України     від 03.10.2017 року     №     2148-VIII.
Таким чином, правила означених законів містять розбіжність відносно позивача щодо необхідного стажу роботи, який складає 25 років за пунктом     “з”     ст. 13 Закону     України     "Про пенсійне забезпечення"     у редакції до Закону     України     від 02.03.2015 №213-VIII та 30 років за п.8 ч.2 ст.114 Закону   України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"     у редакції Закону     України     від 03.10.2017 №2148-VIII.
Враховуючи частину першу статті 17 Закону     України    "Про виконання рішень та застосування практики Європейського     суду     з прав людини", рішення Європейського     суду     з прав людини від 14.10.2010 року по справі     Щокін проти     України     (Shchokin v. Ukraine, заяви     №     23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського     суду     з прав людини від 07.07.2011 по справі     Серков проти     України     (Serkov v. Ukraine, заява     №     39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для позивача є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 50 років.
Так у цих рішеннях зазначено, що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі     якості     закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу     якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах перевагу слід віддати саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивача, а саме: така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному п. 3 резолютивної частини Рішення     Конституційного Суду №   1-р/2020 від 23.01.2020 року, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції     України.
Відтак, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи 25 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.
На момент звернення до відповідача      із     заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах 13.04.2023 року, позивачу виповнилось 55 років, страховий стаж складає 28 років 8 місяців 21 день, пільговий стаж 15 років 2 місяці 26 днів, що підтверджено відповідачем у спірному рішенні.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2023 року в адміністративній справі №280/7792/23    - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2023 року в адміністративній справі №280/7792/23     - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      І.В. Юрко