КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                                  Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/1782/2024
  
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                      Справа № 370/497/17
 
15 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді      - Кулікової С.В.
суддів                           - Болотова Є.В.   
                                      - Музичко С.Г.
при секретарі               - Кіпрік Х.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Київ справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ганенка Романа Андрійовича на рішення Макарівського районного суду Київської області від 06 липня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Косенко А.В., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, знесення об`єктів самочинного будівництва,-
 
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: АТ «ОТП Банк», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, знесення об`єктів самочинного будівництва.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що йому відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ №044518, виданого 29.07.1997 року Колонщинською сільською радою Макарівського району Київської області та зареєстрованого за №1323 належить право власності на земельну ділянку площею 0,140 га, яка розташована в селі Березівка Макарівського району Київської області і призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку.
У липні 2011 року він звернувся до Управління Держкомзему у Макарівському районі Київської області із заявою про внесення відомостей про належну йому земельну ділянку до Державного земельного кадастру для отримання витягу з Державного земельного кадастру.
В ході перевірки технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 . Управлінням Держкомзему було виявлено накладання земельної ділянки ОСОБА_1 із земельними ділянками суміжних землевласників - відповідачів по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Окрім того, відповідачкою по справі ОСОБА_2 здійснюється будівництво житлового будинку на земельній ділянці позивача ОСОБА_1 , чим створює йому перешкоди в користуванні і володінні своєю власністю.
Оскільки на його земельну ділянку наклалися земельні ділянки відповідачів, що порушує його право власності, тому з метою захисту порушеного права, позивач просив суд:
- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №315753, який видано 10.08.2007 року та зареєстровано за №010733000744, яким посвідчується право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,043 га, розташовану в селі Березівка Макарівського району Київської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер ділянки 3222782602:02:001:0205 та скасувати державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки; 
- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №510794, який видано 11.03.2008 року та зареєстровано за №010833000294, яким посвідчується право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1200 га, розташовану в селі Березівка Макарівського району Київської області, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер ділянки 3222782602:02:001:0290 та скасувати державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки; 
- зобов`язати ОСОБА_2 знести об`єкти самочинного будівництва, збудовані нею на земельній ділянці площею 0,140 га, яка розташована в селі Березівка Макарівського району Київської області і призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку, яка належить на праві власності ОСОБА_1 відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ №044518, виданого 29.07.1997 року Колонщинською сільською радою Макарівського району Київської області та зареєстрованого за №1323.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 06 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Ганенко Р.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що посилаючись на норми ст. ст. 79, 107, 118, 122, 125, 126 ЗК України від 25.10.2001р. суд першої інстанції безпідставно вказав на те, рішення Колонщинської сільської ради від 05.04.1996р IV сесії XXII скликання не було виконано позивачем, оскільки на виконання вказаного рішення не було виготовлено технічну документацію, не врахувавши, що в томі 1, а.с. 53 - 61, наявна належним чином засвідчена копія технічного звіту по виготовленню державних актів на право приватної власності на землю громадян с. Березівка Макарівського району, у складі якої наявні копії рішення Колонщинської сільської ради від 05.04.1996р IV сесії XXII скликання, акту визначення та погодження меж землекористування щодо земельної ділянки ОСОБА_1 , абрису земельної ділянки, план встановлених меж з каталогом координат поворотних точок меж земельної ділянки ОСОБА_1 та інші документи. Вказаний технічний звіт, як і виготовлений та виданий на його підставі державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ №044518, яким посвідчується право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,140 га, яка розташована в селі Березівка Макарівського району Київської області, спростовує наведені вище висновки суду.
Вказував на те, що безпідставним є застосування до цих правовідносин судом норм ЗК України від 25.10.2001р., оскільки формування земельної ділянки та видача ОСОБА_1 державного акту на право приватної власності на землю мало місце у 1996-1997 роках і до цих правовідносин сторін суд мав застосувати відповідні положення ЗК України від 18.12.1990р.
Також вказував, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач не довів, що він набув право користування земельною ділянкою відповідної площі, а також не довів суду установлені межі розташування земельної ділянки, виділеної сільською радою для будівництва та обслуговування житлового будинку, що свідчить про відсутність порушення прав позивача, оскільки право власності на земельну ділянку площею 0,140 га, яка розташована в селі Березівка Макарівського району Київської області і призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку, позивач набув на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ №044518, виданого 29.07.1997р. Копія зазначеного державного акту наявна в матеріалах справи. Відповідно до ст. 22, 23 ЗК України від 18.12.1990р. та ст. 4 Закону України «Про власність», які регулювали зазначені правовідносини станом на 1997 рік, з дня одержання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, позивач набув право володіти, користуватися та розпоряджатися відповідною земельною ділянкою.
Зауважував, що твердження суду про відсутність доказів порушеного права власності позивача спростовується також і висновком комплексної судової земельно-технічної та будівельно- технічної експертизи від 31.07.2018р. №232/18-41/853/18-42, в ході якої експерти встановили факт взаємного перетину земельних ділянок відповідачів із земельною ділянкою позивача, а також факт розташування житлового будинку відповідачки ОСОБА_2 в межах земельної ділянки позивача.
Посилався на те, щосуд першої інстанції також дійшов помилкового висновку про те, що позивачем пропущено 3-річний строк позовної давності, враховуючи, що порушення Макарівським районним судом Київської області норм процесуального права у справі №1016/80/12, які були встановлені Апеляційним судом Київської області лише 06.12.2016р., не можуть бути підставою для відмови ОСОБА_1 в поновлені строків позовної давності для звернення до суду вже з іншим позовом - у справі №370/497/17 (вимога про поновлення строку позовної давності викладена у відповіді на відзив на відзив відповідача ОСОБА_2 ).
Наголошував на тому, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тим обставинам, що позов ОСОБА_1 у даній справі спрямований на усунення перешкод позивачу у володінні та користуванні земельною ділянкою, яка належить йому на праві власності - тобто фактично є негаторним позовом, до якого позовна давність не застосовується.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Фумельов І.О. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обгрунтованим.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Ганенко Р.А. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 адвокат Фумельов І.О. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ № 044518, виданого 29.07.1997 р. Колонщинською сільською радою Макарівського району Київської області та зареєстрованого за №1323 ОСОБА_1 належить право власності на земельну ділянку площею 0,140 га, яка розташована в селі Березівка Макарівського району Київської області і призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку (а.с. 9).
Вищевказаній земельній ділянці ОСОБА_1 , відповідно до висновку експертів від 31.07.2018 року № 232/18-41/853/18-42, - не присвоєно кадастровий номер, а встановити, чи відповідає фактичне розташування (використання) земельної ділянки ОСОБА_1 . координатам поворотних точок меж цієї ж земельної ділянки відповідно до даних правовстановлюючих документів, документації із землеустрою та інформації про цю земельну ділянку, яка міститься в Державному земельному кадастрі, не вбачається за можливе (а.с.154-155 Том 1).
На підставі рішення виконкому Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області № 6 від 19 листопада 1999 року ОСОБА_5 було надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,293 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,043 га.
08.04.2004 році ОСОБА_5 подарував вказані земельні ділянки ОСОБА_7 на підставі договору дарування № 1460 посвідченого приватним нотаріусом Макарівського нотаріального округу Київської області Дарнопих Тетяною Миколаївни).
Після смерті ОСОБА_7 вказані земельні ділянки успадкувала його дружина ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.01.2006 року зареєстрованого в реєстрі за № 2с-272, видане Сокуренко Н.Д. , державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори. На підставі чого ОСОБА_6 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,250 га серії ЯД № 703040 виданого 30.11.2006 року для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,043 га серії ЯД № 703041 виданого 30.11.2006 року для ведення особистого селянського господарства (а.с. 137 Том 1).
03 травня 2007 року ОСОБА_6 продала земельну ділянку загальною площею 0,250 га, що належала їй на підставі державного акту серії ЯД № 703040 виданого 30.11.2006 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 464 посвідченого Середюком П.Т. , приватним нотаріусом Макарівського нотаріального округу Київської області (а.с. 131 Том 1).
24.05.2007 року ОСОБА_3 продала вказану земельну ділянку загальною площею 0,250 га ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу за № 3845, та на підставі чого було отримано державний акт серії ЯЕ № 608177, кадастровий номер земельної ділянки 3222782602:02:001:0209.
28.12.2007 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу частину земельної ділянки з кадастровим номером земельної ділянки 3222782602:02:001:0209, а саме 0,130 га - ОСОБА_10 , а іншу частину - 0,1200 га ОСОБА_2 . На підставі чого ОСОБА_2 отримала державний акт серії ЯА № 510794 виданий 11.03.2008 року (а.с. 140 Том 1).
Суд встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали у власність спірні земельні ділянки на підставі договорів купівлі - продажу від 28.12.2007 року №5124 та від 06.06.2007 року № 936.
На підставі договорів купівлі - продажу від 28.12.2007 року №5124, ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №510792 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,1200 га, та зареєструвала у встановленому законом порядку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що позивач не довів, що він набув право користування земельною ділянкою відповідної площі, а також не довів суду установленні межі розташування земельної ділянки, виділеної сільською радою для будівництва та обслуговування житлового будинку, що у свою чергу свідчить про відсутність порушення прав позивача при купівлі відповідачами своїх земельних ділянок, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважав, що строк позовної давності пропущено, оскільки позивач дізнався про порушення його прав у 2011 році під час виготовлення технічної документації. Оскільки судом встановлено, що право позивача порушено не було, суд відмовляє у позові не за пропуском строку позовної давності, а за необґрунтованістю позову.
Такий висновок суду не грунтується на нормах матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Частинами першою, другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Встановлено, що під час перевірки технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки позивача Управлінням Деркомзему було виявлено накладання земельної ділянки позивача із земельними ділянками суміжних землевласників - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
З висновку експертів за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 31 липня 2018 року № 232/18-41/853/18-42, складеного судовими експертами Некриловою Г.С. , Ліньовим С.Л. , встановлено обставини щодо накладання земельних ділянок відповідачів на земельну ділянку позивача, та знаходження житлового будинку, збудованого ОСОБА_2 , в межах земельної ділянки позивача.
Отже, встановлено факт перетину земельних ділянок та, як наслідок цього, порушення прав позивача.
Разом з тим, представник  ОСОБА_2  - Фумельов І.О. в суді першої інстанції заявляв клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності і просив відмовити у задоволенні позову, серед іншого, з підстав спливу позовної давності. 
У приватному праві не передбачена нікчемності для оспорюваного державного акту про право власності на землю. Заявляти вимогу про визнання недійсним державного акту про право власності на землю може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею державного акту про право власності на землю. Тобто, оспорювання акту відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання акту).
За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.
У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються:
(а) прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України), відсутня вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю;
(б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.
Вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України. З урахуванням того, що оспорювання акту відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності акту, то на таку вимогу має поширюватися позовна давність.
Тобто сутність вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не виключає застосування до неї позовної давності. За своєю суттю вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не може бути кваліфікована як негаторний позов.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE(No. 2), № 6610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).
Аналогічний правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 683/2422/19 (провадження № 61-13607св21).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачу про порушення його прав стало відомо у липні 2011 року, право власності на земельні ділянки відповідачі набули у 2007 році, на підставі договорів купівлі-продажу, проте з даним позовом позивач звернувся до суду у лютому 2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності.
При цьому апеляційний суд відхиляє посилання представника позивача на те, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання відповідного правопорушення, оскільки визнання недійсним державного акту про право власності на землю не є негаторним позовом.
З огляду на вказане вище у сукупності,колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин загального трирічного строку позовної давності за наявності відповідної заяви представника відповідача, що в силу вимог статті 267 ЦК України є правою підставою для відмови у задоволенні позову.
Підсумовуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення Макарівського районного суду Київської області від 06 липня 2023 року необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.
Керуючись  ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України , апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ганенка Романа Андрійовича -  задовольнити частково.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 06 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, знесення об`єктів самочинного будівництва відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішеннязазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 25 червня 2024 року.
 
Головуючий:                                     Судді: