ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6615/24 Справа № 202/5605/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — адвоката Меюс Яни Сергіївни, на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, –
                               В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року  ОСОБА_1 , звернувся до суду позовом, пред`явленим до  ОСОБА_2 , про позбавлення батьківських прав (а.с. 2-6), в обґрунтування якого зазначив, що сторони з 01 вересня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року шлюб між ними розірваний. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після припинення шлюбних відносин проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , і син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає з відповідачем.
       30 квітня 2021 року позивачем була надана нотаріальна згода на тимчасовий виїзд з метою туристичної подорожі сина ОСОБА_5 за кордон з ІНФОРМАЦІЯ_3 по ІНФОРМАЦІЯ_3 у супроводі ОСОБА_2 , матері дитини. До цього часу останні не повернулися.
       Позивач зазначає, що ОСОБА_2 жодним чином не бере участі у вихованні сина ОСОБА_6 , не приділяє йому уваги, не цікавиться станом його здоров`я, матеріально не забезпечує; не піклується про його моральний та фізичний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Окрім того, відповідач, знаходячись за кордоном, позбавляє спілкування позивача та старшого сина з молодшим сином, що є порушенням, на думку позивача, моральних норм життя. Просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 та стягнути судові витрати у справі.
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2024  року у задоволенні заявлених позовних вимог було відмовлено (а.с. 138,139).
Не погоджуючись з вказаним рішенням  ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Меюс Я.С., подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, в мотивувальній частині рішення не наведено мотивів, з яких суд дійшов таких висновків, не надано належної правової оцінки доказам сторони позивача, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права /а.с. 142-145/.
ОСОБА_2  та представник третьої особи своїм правом, передбаченим т. 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавали, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції. 
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, виходив з того, що позивачем не доведено, не надано доказів, а судом не встановлено, що відповідач ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_7 . Судом першої інстанції встановлено, що сторони фактично і юридично визначили свої обов`язки по відношенню до обох дітей, уклавши договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей. Відповідачем умови вказаного договору не порушуються. Підстав вважати, що ОСОБА_2 не виконує батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_6 , не цікавиться його життям, не дбає про нього розвиток, у суду немає.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року розірваний.
       У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після припинення шлюбних відносин проживає з ОСОБА_1 за адресою:  АДРЕСА_1 , і син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає з відповідачем.
       Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2021 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, визначено місце проживання обох дітей з останньою.
       30 квітня 2021 року між сторонами був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Любимовою І.Ю.
       Згідно з умовами цього Договору, місце постійного проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом із батьком на території України, за адресою: АДРЕСА_1 . Місцем постійного проживання дитини сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено разом із матір`ю на території України, за адресою: АДРЕСА_2 ; на території російської федерації за адресою: АДРЕСА_3 .
       30 квітня 2021 року позивачем була надана нотаріальна згода на тимчасовий виїзд з метою туристичної подорожі сина ОСОБА_5 за кордон з ІНФОРМАЦІЯ_3 по ІНФОРМАЦІЯ_4 у супроводі ОСОБА_2 , матері дитини. На даний час ОСОБА_2 з сином ОСОБА_9 проживають на території російської федерації за вищевказаною адресою.
       Судом першої інстанції встановлено, що відповідач продовжує спілкування з сином ОСОБА_6 , який залишився проживати разом із батьком, телефонним зв`язком, вітає з дитину з днем народження, цікавиться його життям.
       Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.
       У пункту 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року звернуто увагу на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
       Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (п.16 постанови).
       Колегія суддів наголошує, що підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально та приймають участь у вихованні не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відмови у задоволенні позову, оскільки факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_6 , що характеризується її винною поведінкою, не знайшов своє підтвердженні як в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 , а також не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 . Крім того, мати бажає та має намір піклуватися про сина ОСОБА_6 в міру своєї можливості, з урахуванням воєнних дій з 24 лютого 2022 року з боку російської федерації в Україні.
Доводи скарги стосовно того, що суд не дав оцінку тому що відповідач свідомо не хоче брати участь у вихованні, розвитку старшого сина, який залишився проживати в Україні, колегією суддів відхиляються, оскільки не підтверджуються будь-якими доказами, крім пояснень викладених в скарзі.
Доводи скарги щодо незапрошення старшого сина до російської федерації на весілля, коли відповідач уклала шлюб з громадянином російської федерації, колегією суддів відхиляються, оскільки це не має відношення до взяття участі та розвитку дитини з боку відповідача та не є підставою для позбавлення її батьківських прав з цих підстав.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — адвоката Меюс Яни Сергіївни — залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року— залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна