ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                               
 
17 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 314/1301/22
 
провадження № 61-17932св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
особа, яка подала касаційну скаргу, ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на постанову Запорізького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В.,               Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2               про розірвання шлюбу.
 
Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 квітня 2009 року.                    Від шлюбу дітей не мають.
 
Вказував, що спільне подружнє життя з відповідачем не склалося через різні погляди на вирішення сімейних та побутових питань. З відповідачем спільно не проживають з кінця 2016 року, спільного господарства не ведуть. Зазначав, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим, відповідач добровільної згоди на розірвання шлюбу не надає.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований Люцернянською сільською радою Вільнянського району Запорізької області 25 квітня 2009 року, за актовим записом № 04.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 жовтня                             2022 року у складі судді Кононенка І. О. позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Люцернянською сільською радою Вільнянського району Запорізької області                         25 квітня 2009 року, за актовим записом № 04.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання подружжя є неможливим, сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 жовтня                             2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Люцернянською сільською радою Вільнянського району Запорізької області                         25 квітня 2009 року за актовим записом № 04.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районним судом було порушено норми процесуального права, оскільки суд розглянув справу за відсутності відповідачки, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.
 
При цьому апеляційний суд, ухваливши нове судове рішення у відповідній частині, погодився з висновками районного суду про задоволення позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та відхилив доводи апеляційної скарги, пославшись, зокрема, на те, що відповідно положень статті 24 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, Тому доводи ОСОБА_2 про залишення позову без розгляду апеляційний суд відхилив.
 
Суд апеляційної інстанції урахував доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що сторони у справі спільно не проживають у зв`язку із виїздом відповідачки за кордон через введення в країні воєнного стану та зазначив, що наведене не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки позивач під час розгляду справи в суді заявляв про бажання розірвати шлюб, вважав неможливим збереження сім`ї, під час апеляційного розгляду із заявами про відмову від позову або залишення його без розгляду не звертався, що вказує на відсутність примирення між сторонами у справі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Запорізького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року скасувати, а рішення Вільнянського районного суду Запорізької області                                    від 12 жовтня 2022 року залишити в силі.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що, звертаючись у січні 2023 року з апеляційною скаргою на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2022 року,  ОСОБА_2 була обізнана про смерть свого колишнього чоловіка та не мала на меті відновлення сімейних стосунків з померлим. Вважає, що відповідач не може ставити питання про скасування рішення суду першої інстанції на підставі пункту 3 частини третьої               статті 376 ЦПК України, оскільки це є формальним приводом для захисту її спадкових прав, а не шлюбно-сімейних. 
Посилається на те, що апеляційний суд фактично дійшов висновку, що шлюб                             з особою, яка померла, можливий, що, у свою чергу, суперечить положенням сімейного законодавства.
 
При цьому вказує, що є двоюрідним братом ОСОБА_1 , звернувся до нотаріальної контори, як єдиний спадкоємець, для прийняття спадщини. Рішення районного суду про розірвання шлюбу набрало законної сили на момент смерті його брата.
 
Відзив на касаційну скаргу відповідач не подала.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У грудні 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                        у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
11 березня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2024 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
25 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований Люцернянською сільською радою Вільнянського району Запорізької області 25 квітня 2009 року за актовим записом № 04, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно (а. с. 5).
 
Відповідно до довідки державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Євграфової О. М. від 19 січня 2024 року ОСОБА_3 , як двоюрідний брат, подав заяву про прийняття спадщини за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та нотаріусом була заведена спадкова справа № 36/2023 до майна померлого (а. с. 79).
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                      статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_3 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/11 (провадження № 61-8159сво21) та постанові Верховного Суду від 19 лютого                    2020 року у справі № 2-1931/10 (провадження № 61-45316св18), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також ОСОБА_3 зазначає про порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме постанова суду апеляційної інстанції оскаржується                з підстав, передбачених частиною першою статті 411 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                     з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                        і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду. 
 
Відповідно до положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства                є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна                   держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури,                    у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
 
Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»                                 від 16 грудня 1992 року).
 
У справі «Беллет проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 року) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 
Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи.
 
Згідно зі статтею 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Тлумачення зазначеної норми процесуального права визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи; особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. 
 
При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
 
Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або                        у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником                                  і сторонами спору не може братися до уваги.
 
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними  у постанові від 17 березня 2021 року у справі 759/24288/19 (провадження                                    № 61-15112св20).
 
Висновки апеляційного суду щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції ґрунтуються лише на тому, що суд розглянув справу за відсутності відповідачки щодо якої були відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи.
 
Водночас слід зазначити, що очевидним є те, що спір між сторонами виник                                       з приводу особистих немайнових відносин, і відновлення реєстрації шлюбу без наміру й можливості відновлення сімейних відносин не ґрунтується на нормах                    СК України. 
 
Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
 
Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя              і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
 
Так, відповідно до довідки державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Євграфової О. М. від 19 січня 2024 року ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про розірвання шлюбу після смерті позивача, не врахував, що скасування судового рішення після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, дестабілізує приватні відносини. 
 
При цьому апеляційний суд не перевірив дійсних підстав та обставин подання ОСОБА_2 апеляційної скарги на рішення районного суду та того, чи буде її задоволення виправданим при обставинах, що настільки змінились з того часу (смерть позивача), і чи відповідатиме вимогам пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Отже, за наявності рішення суду про розірвання шлюбу, навіть і ухваленого                                               з певними процесуальними порушеннями, апеляційний суд надав перевагу зазначеним процесуальним порушенням, не врахувавши, що в такому випадку порушується принцип правової визначеності. 
 
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду                               від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/11 (провадження № 61-8159сво21)                           та постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 2-1931/10 (провадження № 61-45316св18).
 
Так, дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи про час та місце судового розгляду) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Разом із тим, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.
Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанні судового рішення та є порушенням» статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»),
 
Слід також зважати на те, що вимога добросовісності є загальною для усі суб`єктів права, у тому числі для усіх суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи правовідносини сімейні.
 
Ця вимога ґрунтується на приписах статей 3 та 13 ЦК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. 
Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоді довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). 
 
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі,                     а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
 
Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є, по суті нормами прямої дії.
 
У свою чергу, порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у їх захисті та сприянні              у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживати якими неприпустиме (статті 2, 44 ЦПК України).
 
Колегія суддів Верховного Суду вважає помилковими висновки апеляційного суду       з огляду на те, що після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин, що є неможливим внаслідок смерті одного з подружжя, скасування рішення суду про розірвання шлюбу не відповідатиме вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду. Не повідомлення про дату судового засідання у даному випадку не можуть бути підставою для скасування такого рішення.
 
Тобто апеляційним судом не було забезпечено повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи в порядку, встановленому процесуальним законом.
 
Крім того, апеляційним судом не враховано, що, незважаючи на те, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва, ухвалена ним постанова впливає на майнові права і обов`язки певних осіб, зокрема, ОСОБА_3 , як на спадкоємця ОСОБА_1 .
 
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на розгляд суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених                          у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції немає. 
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року скасувати,  справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,     є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець