ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року	 	Справа № 380/21935/23 пров. № А/857/6086/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Кузьмича С.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року (суддя Клименко О.М., м.Львів),-
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1  (далі – в/ч НОМЕР_1 ) в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в мірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (далі – ОГД), встановленої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII);
зобов`язати відповідача здійснити позивачу нарахування та виплату ОГД в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону №2011-XII.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої абзацом 2 пункту 2 статті 15 Закону №2011-XII. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої абзацом 2 пункту 2 статті 15 Закону №2011-XII. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким у  задоволені позову відмовити повністю.
В доводах апеляційної скарги вказує, що при звільненні за сімейними або іншими поважними причинами військовослужбовець набуває право на виплату ОГД лише у випадку такого звільнення у мирний час. Оскільки позивач звільнився за сімейними обставинами у період воєнного стану, він не набув права на вказану виплату. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог, жодним чином це не обґрунтувавши. 
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи підставу звільнення позивача з військової служби, позивач має право на отримання ОГД в розмірі 25 (а не 50) відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону № №2011-XII. 
Такі висновки суду першої інстанції є дещо помилковими, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що наказом командувача Національної гвардії України від 25.08.2023 № 181 (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-XII) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років).
Згідно з витягом із наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 31.08.2023 № 267 (по стройовій частині) з позивачем припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України та виключено його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 01.09.2023. Вислуга років позивача станом на 01.01.2023 становить: у календарному обчисленні – 25 років 01 місяць 17 днів; у пільговому обчисленні (без врахування календарної) – 00 років 02 місяці 12 днів.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: 1) у мирний час: 2) під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): 3) з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) [пункт 3 частини п`ятої статті 26 доповнено підпунктом «г» згідно із Законом України від 1 квітня 2022 року № 2169-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян»; далі – Закон № 2169-IX]: один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; .
Відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, яка діяла на дату звільнення позивачки з військової служби) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Згідно з абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Кабінет Міністрів України ухвалив постанову від 12.06.2013 № 413 (далі – Постанова № 413), якою – на виконання положень статті 26 Закону № 2232-ХІІ, статті 106 Кодексу цивільного захисту України, пункту 35 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 10.08.2012 № 470, пункту 28 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 29.10.2012 № 618 – затвердив Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу (далі також – Перелік № 413). 
Як вказує вище апелянт, суд першої інстанцій, під час розгляду справи, як видається, вийшов за межі позовних вимог, адже дійшов висновку, що позивач як військовослужбовець, який звільнився відповідно до пункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, має право на одноразову грошову допомогу з іншої підстави – відповідно до абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ. Причини такого підходу до розгляду позовних вимог суд першої інстанції не навів.
Водночас, зважаючи на нормативне регулювання спірних правовідносин, яке, варто зауважити, аналізувалося також в його ретроспективі, розгляд порушених в апеляційній скарзі питань суд апеляційної інстанції почне з того, що виплата одноразової грошової допомоги у розмірі, який передбачений в абзаці першому пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ, не може застосовуватися до випадків звільнення військовослужбовця з військової служби з підстави, яка передбачена абзацом десятим пункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Так, стаття 26 Закону № 2232-ХІІ пов`язує підстави для звільнення з військової служби з видами військової служби (частина шоста статті 2 Закону № 2232-ХІІ) та умовами (періодами) її проходження.
Зокрема, частина п`ята статті 26 Закону № 2232-ХІІ розрізняє (виокремлює, групує) такі умови (обставини) для припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом: у мирний час (пункт 1 частини п`ятої); під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) (пункт 2 частини п`ятої); з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації (пункт 3 частини п`ятої).
Позаяк для цілей звільнення з військової служби стаття 26 Закону № 2232-ХІІ чітко відокремлює підстави для звільнення військовослужбовців під час дії воєнного стану від підстав для звільнення військовослужбовців зі служби під час дії особливого періоду, то є достатні підстави вважати, що й виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються зі служби, має зв`язок (залежність) як з нормативною підставою, за якою звільнений військовослужбовець, так і з умовами (обставинами), за яких військовослужбовець реалізував своє право на звільнення зі служби.
Для оцінювання дій, рішень чи бездіяльності відповідача через призму дотримання вимог абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ цей аспект важливий, адже застосування приписів цієї статті вимагає наявності (сукупності) відповідних юридичних фактів. У контексті цієї справи це передбачає не тільки існування у військовослужбовця вислуги 10 років і більше на час звільнення зі служби, але також ще двох умов: «у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу…». Хоча позивач, як можна зрозуміти з обсягу встановлених у справі обставин, мав (на дату звільнення зі служби) дитину віком до 18 років та не бажала продовжувати військову службу, її звільнення відбулося з інших нормативних підстав, а головно – під час дії воєнного стану, що не охоплювалося сферою застосування абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ (у чинній на той час редакції). Покликання на положення законів України № 3543-XII, № 1932-XII, які стосуються визначення особливого стану, як свідчення (підтвердження) застосовності до спірних правовідносин приписів абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відноси) не є виправданим у цій ситуації, позаяк сфера регулювання цих законів, з якою й пов`язують значення вжитих у них термінів (їх понять), не охоплює відносин соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей. З цієї причини нормативне регулювання законів України, до яких апелював позивач, не можуть замінити (як і змінити) умови/підстави для виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються зі служби, що визначені Законом № 2011-ХІІ (стаття 15 у редакції, чинній на час звільнення позивачки зі служби). Застосування положень цього Закону в окресленому сегменті вимагало звертатися до умов і підстав звільнення з військової служби, які визначає Закон № 2232-ХІІ (стаття 26), що й зробили суди попередніх інстанцій, коли оцінювали дії/рішення відповідача.
Водночас, висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача через «сімейні обставини» (тобто коли «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років»; абзац десятий підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ) підпадає під дію абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ, на думку апеляційного суду, є необґрунтований. Передовсім варто зауважити, що текстуальний виклад тих норм статті 26 Закону № 2232-ХІІ, які передбачають можливість звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, є бланкетним, адже в них подається посилання на підзаконний нормативний акт Кабінету Міністрів України (ним, як уже з`ясували, є Постанова № 413), в якому мають бути визначені ті умови (причини, обставини), за яких військовослужбовець може реалізувати своє право на звільнення зі служби.
Зокрема, підстава для звільнення зі служби, про яку йде мова, передбачена: у підпункті «в» пункту 3 частини другої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті «ґ» пункту 1 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті «ґ» пункту 1 частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ. Прикметно те, що звільнення з цих підстав з військової служби не пов`язується з особливим періодом та/або воєнним станом, (що має пояснення, коли зіставити ці підстави з датою ухвалення Постанови № 413, а також редакцією абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII, яка діяла на дату звільнення позивачки).
Інша ситуація з підставами для звільнення з військової служби через «сімейні обставини або інші поважні причини», які передбачені, зокрема, у підпункті «г» пункту 1, підпункті «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті «ґ» пункту 2, підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ і які якраз стосуються особливого періоду та воєнного стану. Як можна побачити, текстуальний виклад цих нормативних підстав в названій статті Закону не має посилання на акт Кабінету Міністрів України чи інший нормативний (підзаконний) акт, який містив би «частину» норми, якої бракує [в законі]; натомість «сімейні обставини або інші поважні причини», які дозволяють військовослужбовцеві звільнитися з військової служби під час дії особливого періоду або під час дії воєнного стану, визначені (в цій частині) безпосередньо у тексті Закону. З уваги на такий спосіб викладу юридичної норми у перелічених [у цьому абзаці постанови] структурних частинах статті 26 Закону № 2232-ХІІ можна зробити висновок, що не було приводу в цій частині для застосування Переліку сімейних обставин та інших поважних причин , які затверджені Постановою № 413, як, власне, («бланкетної») умови для звільнення зі служби (зокрема, відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ), а звідси – для застосування частини другої пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII (у редакції, яка діла на дату звільнення позивача з військової служби) в цілях виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (яка якраз пов`язувалася з підставами, визначеними у згаданому Переліку № 413).
На основі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції допустився помилки, коли визнав протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1  щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 . ОГД при звільненні, передбаченої абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII, та зобов`язали відповідача виплати одноразову грошову допомогу відповідно до зазначених положень цієї статті.
Поза тим, у такий спосіб суд першої інстанції, змінив одночасно предмет і підстави позову; іншими словами суд не просто вийшов за межі позовних вимог, а самостійно змінив суть позову, а головне зміст порушеного права, за захистом якого був поданий цей позов, чого не можна було допускати.
Вказані висновки, викладені Верховним Судом в аналогічній справі в постанові від 24 січня 2024 року у справі №140/1143/23.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на мотиви, які написані вище, апеляційний суд не може ухвалити нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог стосовно бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої абзацом 2 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII, а також стосовно зобов`язання відповідача виплати одноразову грошову допомогу відповідно до зазначених положень цієї статті, адже таких позовних вимог ОСОБА_1 не заявляв та не змінював у строк передбачений КАС. Тому скасування рішення суду в оскарженій частині означатиме, у підсумку, відмову у задоволенні заявлених позивачем позовних вимог у повному обсязі.
Керуючись статтями 308, 311, 315-317, 321, 322, 324, 325, 328, 329 КАС суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої абзацом 2 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої абзацом другим пункту другого статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», скасувати.
В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	С. М. Кузьмич