ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року 
м. Київ

cправа №  922/206/23 

          
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Ємця А.А., Жайворонок Т.Є.,
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЯ» - Черкасов І.Р. (ордер від 17.11.2023), Лащенко О.М. (ордер від 17.08.2023),
відповідача - акціонерного товариства «Мегабанк» - Бериндя О.О.                            (дов. від 21.06.2024),
третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:
приватного підприємства «Діплоденія» - не з`явилися,

товариства з обмеженою відповідальністю «Нота Бенне» - не з`явилися,

товариства з обмеженою відповідальністю «Варант ЛТД 10» - не з`явилися,

приватного підприємства «Вектор -2010» - не з`явилися,

товариства з обмеженою відповідальністю «Архітектурно-будівельна компанія «Мегабуд» - не з`явилися,

товариства з обмеженою відповідальністю «Тектон-Строй» - не з`явилися,

приватного підприємства «Кей-С» - не з`явилися,

товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаінвестбуд" - не з`явилися,

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Кустова Т.В. (дов. від 25.12.2023),

розглянув у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу акціонерного товариства «Мегабанк»
на рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2024 (суддя     Новікова Н.А.)
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.05.2024       (головуючий суддя: Плахов О.В., судді: Терещенко О.І., Тихий П.В.)
у справі № 922/206/23
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЯ» (далі - ТОВ «ТЕЯ»)
до акціонерного товариства «Мегабанк» (далі - АТ «Мегабанк», Банк),
треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача:
приватне підприємство «Діплоденія» (далі - ПП «Діплоденія», третя особа 1);
товариство з обмеженою відповідальністю «Нота Бенне» (далі - ТОВ «Нота Бенне», третя особа 2);
товариство з обмеженою відповідальністю «Варант ЛТД 10» (далі -                          ТОВ «Варант ЛТД 10», третя особа 3);
приватне підприємство «Вектор -2010» (далі - ПП «Вектор -2010», третя особа 4);
товариство з обмеженою відповідальністю «Архітектурно-будівельна компанія «Мегабуд» (далі - ТОВ «АБК «Мегабуд» , третя особа 5);
товариство з обмеженою відповідальністю «Тектон-Строй» (далі - ТОВ «Тектон-Строй», третя особа 6);
приватне підприємство «Кей-С» ( далі - ПП «Кей-С», третя особа 7);
товариство з обмеженою відповідальністю «Мегаінвестбуд» (далі -                          ТОВ «Мегаінвестбуд», третя особа 8);
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, третя особа 9),
про спонукання виконати певні дії.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕЯ» звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до акціонерного товариства «Мегабанк» про:
- застосування наслідків відмови ТОВ «ТЕЯ» від подальшого виконання зобов'язань за іпотечним договором №20-15/20-33/20-102/20-79/20-37/136/2011/20-128/2012-з, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. 21.12.2021 за реєстровим №6556, шляхом скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію обтяжень речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 21.12.2021 за індексними №№ 62469821 та 62471124 на нежитлові приміщення 1-го поверху №№20-31, 31а, 31б, 32, 33, 33а, 34-49, 49а, 49б, 50-53, 53а, 54-56, 56а, 57-59, 62, 63, загальною площею 1 162,6 м^2, 2-ого поверху №№1-7, 21-32, 32а, 33-37,40, загальною площею 2 479,5 м^2, 3-ого поверху №№ 1-32, 43-56, 59, загальною площею 2 303,5 м^2, 4-го поверху №№1а, 1б, 1в, 2-21, 28-41, 43, загальною площею 1 776 м^2, 5-го поверху №№1-11, загальною площею 940,7 м^2,     6-го поверху №№1-31, загальною площею 878,5 м^2 (загальна площа усіх зазначених нежитлових приміщень 9 540,8 м^2) у нежитловій будівлі літ. «А-6», що розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Донця-Захаржевського, буд. №6/8. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1245321163101;
- застосування наслідків відмови ТОВ «ТЕЯ» від подальшого виконання зобов'язань за іпотечним договором №20-33/2017/20-29в/2020-з, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. 21.12.2021 за реєстровим №6552, шляхом скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію обтяжень речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.12.2021 за індексними №№62472733 та 62472876 на нежитлові приміщення 1-го поверху №№1д, 7в загальною площею 47,5 м^2 у нежитловій будівлі літ. «А-6», реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1245332563101; нежитлові приміщення 1-ого поверху №6б загальною площею   77,3 м^2 у нежитловій будівлі літ. «А-6», реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1245328163101; нежитлові приміщення 1-го поверху №№5, 5а, 5б, 5в, 5г, 5д загальною площею   78,6 м^2 у нежитловій будівлі літ. «А-6», реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1245330563101, що розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Донця-Захаржевського, буд. №6/8.
- застосування наслідків відмови ТОВ «ТЕЯ» від подальшого виконання зобов'язань за іпотечним договором №20-105/2014/20-94/2012/10/2009-з-1, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. 21.12.2021 за реєстровим № 6550, шляхом скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію обтяжень речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.12.2021 за індексними №№62471397 та 62471625 на нежитлові приміщення підвалу №№1-27, 33-40, 42-50, 50а, 51-61 загальною площею 2 741,7 м^2 у нежитловій будівлі літ. «А-6», реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1245326863101, що розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Донця-Захаржевського, буд. №6/8.
Позовні вимоги обґрунтовані правом односторонньої відмови від вказаних іпотечних договорів, передбаченим пунктами 7.1, 7.2 у всіх трьох угодах, яким скористалося ТОВ «ТЕЯ», що визначають форс-мажорні обставини, як підстави для односторонньої відмови кожної із сторін угоди, якщо вони тривають більше ніж 6 місяців. Засвідчення 28.02.2022 Торгово-промисловою палатою України (далі - ТПП України) у спрощений спосіб листом №2024/02.0-7.1 військової агресії російської федерації 24.02.2024 через вторгнення останньої на територію України та введення воєнного стану в Україні - є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами), що тривають більше 6 місяців. Зазначене стало підставою для сповіщення позивачем відповідача про відмову від подальшого виконання зобов'язань за вказаними іпотечними договорами та подальшого звернення до суду з вимогами про застосування наслідків подальшої відмови    ТОВ «ТЕЯ» від виконання зобов'язань та скасування відповідних обтяжень з предмета іпотеки.
Ухвалою суду першої інстанції від 26.01.2023, зокрема, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ПП «Діплоденія», ТОВ «Нота Бенне», ТОВ «Варант ЛТД 10»,                      ПП «Вектор -2010», ТОВ «АБК «Мегабуд», ТОВ «Тектон-Строй», ПП «Кей-С»,             ТОВ «Мегаінвестбуд».
Крім того, ухвалою суду першої інстанції від 01.03.2023, зокрема, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ФГВФО.
Постановою Верховного Суду від 19.10.2023 рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи позивачем 05.12.2023 подано заяву                               (з урахуванням пояснень ТОВ «ТЕЯ» від 22.12.2013) про зміну предмету позову, в якій позивач просив суд: застосувати наслідки розірвання іпотечних договорів    від 21.12.2023 за №20-15/20-33/20-102/20-79/20-37/136/2011/20-128/2012-з,      №20-33/2017/20-29в/2020-з та №20-105/2014/20-94/2012/10/2009-з-1 посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. 21.12.2021 за реєстровим №6552, шляхом скасування державної реєстрації обтяжень речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: зазначені у переліку приміщення будівлі, розташованої за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Донця-Захаржевського, буд. №6/8.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.12.2023 у справі №922/206/23 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову та вирішено розглядати спір відповідно до викладених у заяві позовних вимог.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням господарського суду Харківської області від 22.03.2023 у справі                №922/206/23 позов задоволено повністю, з посиланням на узгоджене сторонами в іпотечних договорах право односторонньої відмови від їх подальшого виконання за обставин настання форс-мажорних обставин, які тривають більше 6 місяців і відповідного повідомлення ініціативною стороною угод іншу сторону іпотечних договорів про намір подальшої відмови від їх виконання.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 у цій справі рішення місцевого суду скасовано, у позові відмовлено, з мотивів недоведення ТОВ «ТЕЯ» неможливості виконання взятих на себе зобов'язань за іпотечними договорами та застосування наслідків подальшої відмови позивача від виконання вказаних угод. Між тим, судом апеляційної інстанції зазначено про повідомлення позивачем відповідача про намір відмови від подальшого виконання зобов'язань не у спосіб, обумовлений іпотечними угодами. Крім того, апеляційною інстанцією відхилено доводи позивача про настання для нього форс-мажорних обставин, підтверджених листом ТПП України від 28.02.2024 № 2024/02.0-7.1, оскільки такий не є сертифікатом у розумінні Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні» і документом, що виданий за зверненням відповідного суб'єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини та засвідчує факти подій, які можуть бути підставою для подальшого звільнення позивача від відповідальності за невиконання, взятих на себе зобов'язань по іпотеці.
Постановою Верховного Суду від 19.10.2023 у справі №922/206/23 судові акти попередніх інстанцій скасовано. Справу передано на новий розгляд до господарського суду Харківської області.
Направляючи справу №922/206/23 на новий розгляд, Верховний Суд зауважив, що судами попередніх інстанцій при первинному розгляді зосереджено увагу виключно на наявності/відсутності та оцінці дії форс-мажорних обставин для подальшої відмови позивача від виконання зобов'язань за укладеними з відповідачем іпотечними договорами і застосування наслідків такої відмови. Водночас, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту, предмет і підстави заявленого позову, судам попередніх інстанцій, насамперед, належало врахувати правову природу правовідносин, що виникають з договору іпотеки, співвідношення норм спеціального Закону України «Про іпотеку» (в тому числі у контексті        статті 17 зазначеного Закону) та норм ЦК України у регулюванні спірних правовідносин та, відповідно, встановити наявність чи відсутність порушеного права позивача й можливість його захисту в обраний позивачем спосіб.
Верховний Суд вказав, що суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб (зокрема встановити, чи є такий спосіб захисту правомірним та ефективним).
Судам слід було встановити: 1) наявність/відсутність порушеного права позивача й можливість його захисту в обраний ним спосіб, предмет і підстав заявленого позову з метою припинення іпотеки, зважаючи на правову природу правовідносин, що виникають з договору іпотеки, у контексті співвідношення норм спеціального Закону України «Про іпотеку», а особливо статті 17 цього Закону та норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у регулюванні спірних правовідносин; 2) які саме зобов'язання за іпотечними договорами не можуть бути виконані позивачем через настання загальновідомих обставин «форс-мажору» та чи є необхідність припинення іпотечних угод в цілому через відмову від подальшого виконання таких конкретних зобов'язань за іпотекою; 3) обставини виконання/невиконання основних зобов'язань, які забезпечуються іпотечними договорами; 4) на що конкретно спрямований позов ТОВ «ТЕЯ» (на припинення іпотечних договорів та скасування відповідних обтяжень з предмета іпотеки або захист конкретного цивільного права (інтересу) через його порушення, невизнання, оспорення відповідачем у зв'язку з дією для позивача «форс-мажорних» обставин, із встановленням такого права (інтересу) та конкретного змісту такого порушення невизнання чи оспорення).
Після повернення матеріалів справи на новий розгляд до господарського суду Харківської області, від ТОВ «ТЕЯ» 05.12.2023 надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач просив суд: застосувати наслідки розірвання іпотечних договорів за №20-15/20-33/20-102/20-79/20-37/136/2011/20-128/2012-з,                   №20-33/2017/20-29в/2020-з та №20-105/2014/20-94/2012/10/2009-з-1 посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. 21.12.2021 за реєстровим №6552, шляхом скасування державної реєстрації обтяжень речових прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: зазначені у переліку приміщення будівлі, розташованої за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Донця-Захаржевського, буд. №6/8.
Заява про зміну позовних вимог (з урахуванням пояснень ТОВ «ТЕЯ»                           від 22.12.2013) мотивована тим, що така є уточненою (відкоригованою) стосовно позовних вимог про скасування державної реєстрації обтяжень, які на думку позивача, є незмінними як під час звернення із позовом, так і у зв'язку зі зміною предмета позову, оскільки саме скасування державної реєстрації обтяжень призведе до поновлення порушеного права позивача, а відтак є ефективним способом захисту його прав. Між тим заява про зміну позовних вимог обґрунтована тим, що умовами укладених іпотечних договорів (пункт 7.2) передбачено право односторонньої відмову від договору та відповідне повідомлення направлено позивачем відповідачу 23.12.2022, відтак з урахуванням наведених норм діючого законодавства України та правових позицій Верховного Суду, іпотечні договори є розірваними з дати отримання вказаного повідомлення відповідачем. Враховуючи факт розірвання іпотечних догорів, позивач вважає, що належним способом захисту його прав є саме застосування наслідків розірвання іпотечних договорів.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.12.2023 у справі №922/206/23 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову та вирішено розглядати спір відповідно до викладених у заяві позовних вимог.
За результатом повторного розгляду, в межах якого справа №922/206/23 направлялася на новий розгляд, рішенням господарського Харківської області від 04.03.2024, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.05.2024, позов задоволено повністю.
Судові акти попередніх інстанцій мотивовані тим, що застосування наслідків розірвання іпотечних договорів, шляхом скасування державної реєстрації обтяжень речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є правомірним та ефективним способом захисту порушених прав позивача, який спроможний захистити права позивача, зокрема, його права на збереження майна в умовах продовження повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України. Підставою для застосування наслідків розірвання іпотечних договорів позивач визначив триваючі понад 6 місяців форс-мажорні обставини, та наявність яких у силу пункту 7.2 укладених договорів іпотеки надає право позивачу відмовитися від подальшого виконання зобов'язань за договором. Водночас, навіть за відсутності сертифіката ТПП, отриманого у передбаченому законом порядку, позивачем доведено про неможливість саме через воєнні дії та постійні обстріли м. Харкова та Харківської області подальшого виконання взятих на себе зобов'язань за іпотечними договорами, на підтвердження чого матеріали справи містять протокол огляду місця події від 09.10.2023 та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань     від 07.10.2023, за змістом яких через порушення законів та звичаїв ведення війни збройними силами російської федерації у результаті обстрілів з використанням невстановленого виду озброєння снарядами дальньої дії ураження пошкоджено приміщення ТОВ «ТЕЯ», яке розташоване за адресою: вул. Донець-Захаржевського, буд. 6/8. А тому суди виснували, що позивач у силу не залежних від нього обставин не може вчинити дії, з метою належного виконання умов іпотечних договорів, зокрема, застрахувати предмет іпотеки на користь іпотекодержателя на строк дії основного зобов'язання на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування та надати докази страхування; не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу); вживати за власні кошти всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій у справі,                    АТ «Мегабанк» звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, згідно з якою просить Суд скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, не передаючи справу на новий розгляд, з посиланням на неправильне застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на     пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зокрема зазначаючи про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм права, зокрема, приписів статей 5, 46, 50, 51 ГПК України, статей 263, 651-654 Цивільного кодексу України, статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», статті 17 Закону України «Про іпотеку», у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №902/743/18, від 01.06.2021 у справі №910/9258/20, від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, від 10.03.2023 у справі №922/1093/22, від 23.03.2023 у справі №920/505/22, від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 13.03.2019 №331/6927/16-ц, від 22.09.2020 №127/18934/18, від 20.06.2023 №554/10517/16-ц, від 19.10.2023 у справі №922/206/23, від 09.04.2019 №910/3359/18, від 29.11.2018 у справі №910/20450/17.
Крім того, скаржник зазначає про неповне дослідження судами першої та апеляційної інстанції доказів та матеріалів справи, та, як наслідок: не залучення третьою особою сторони іпотечного договору; врахування як належного доказу існування «форс-мажорних» обставин листа ТПП України від 28.02.2024                     № 2024/02.-7.1
Відповідач також вказує про порушення судами норм процесуального права в частині прийняття заяви позивача про зміну предмета позову після перегляду судових рішень Верховним судом. Зокрема, посилаючись на частину четверту статті 46 ГПК України зазначає про те, що зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається у строки, встановлені частиною третьою цієї статті лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв'язку зі зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.
Доводи інших учасників справи
ТОВ «ТЕЯ» у відзиві проти доводів касаційної скарги заперечує, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові акти - без змін.
ФГВФС у відзиві на касаційну скаргу просив задовільнити касаційну скаргу             АТ «Мегабанк» на рішення суду першої інстанції та постанову суду скасувати в повному обсязі.
ПП «Діплоденія», ТОВ «Нота Бенне», ТОВ «Варант ЛТД 10», ПП «Вектор -2010»,     ТОВ «АБК «Мегабуд», ТОВ «Тектон-Строй», ПП «Кей-С», ТОВ «Мегаінвестбуд» - не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Згідно з розпорядженням в.о. заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 08.07.2024 №32.2-01/1314 проведено повторний автоматизований розподіл справи №922/206/23 у зв'язку з перебуванням судді Булгакової І.В. у відпустці.
Ухвалою Верховного Суду від 11.07.2024 відкладено розгляд касаційної скарги        АТ «Мегабанк» у справі № 922/206/23 на 18.07.2024.
Клопотання учасників справи
Від ТОВ «ТЕЯ» надійшло клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Мегабанк» на спірні судові акти у справі № 922/206/23 з підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України.
Від АТ «Мегабанк» 17.07.2024 надійшло клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Клопотання мотивоване наявністю виключної правової проблеми у справі              № 922/206/23 і така передача, за доводами скаржника, необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх судових інстанцій встановлено, що Банком та ТОВ «ТЕЯ» укладено:
кредитні договори: від 16.08.2017 №20-33/2017, за яким Банком надано                 ТОВ «ТЕЯ» кредитні кошти у сумі 35 000 000 грн строком з 31.05.2018 по 28.02.2023; кредитні кошти у сумі 8 000 000 грн строком з 26.07.2018 по 28.02.2023; кредитні кошти у сумі 1 315 000 грн строком з 09.08.2018 по 28.02.2023; кредитні кошти у сумі 15 000 000 грн строком з 21.12.2021 по 28.02.2023; від 24.09.2020                 №20-29в/2020, за яким Банком надано ТОВ «ТЕЯ» кредитні кошти у сумі 1 000 000 дол. США строком з 24.09.2020 по 31.12.2022.
З метою забезпечення ТОВ «ТЕЯ» виконання взятих на себе зобов'язань за вказаними кредитними договорами, 21.12.2021 ТОВ «ТЕЯ» (іпотекодавець) та Банком (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір №20-15/20-33/20-102/20-79/20-37/136/2011/20-128/2012-3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. та зареєстрований у реєстрі за №6556. Предметом іпотеки за цим договором є: нежитлові приміщення 1-го поверху №№20-31, З1а, 316, 32, 33, 33За, 34-49, 49а, 496, 50-53, 53а, 54-56, 5ба, 57-59, 62, 63 загальною площею 1 162,6 кв^2, 2-го поверху №№1-7, 21-32, 32а, 33-37, 40, загальною площею 2 479,5 м^2, 3-го поверху №№1-32, 43-56, 59, загальною площею 2 303,5 м^2, 4-го поверху №№1а, 16, Ів, 2-21, 28-41, 43, загальною площею 1 776 м^2,   5-го поверху №№ 1-11, загальною площею 940,7 м^2, 6-го поверху №№1-31, загальною площею 878,5 м^2, розташовані в будівлі літ. «А-6» за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Донця-Захаржевського, буд. 6/8. Загальна площа усіх переданих в іпотеку приміщень складає 9 540,8 м^2.
Іпотечний договір від 21.12.2021 №2015/20-33/20-102/20-79/20-37/136/2011/20-128/2012-3 також забезпечує виконання:
- ПП «Діплоденія» зобов'язань за договором про переведення боргу від 30.08.2019 № 20-15/2015/2, за яким іпотекодержателем переведено борг ПП «Діплоденія» у сумі 10 000 000 грн строком з 30.08.2019 по 29.12.2023;
- ТОВ «Нота Бенне» зобов'язань за договором про переведення боргу                          від 30.08.2019 № 20-15/2015/1, укладеного Банком та ТОВ «Нота Бенне», за яким Банком переведено борг ТОВ «Нота Бенне» у сумі 10 000 000 грн строком з 30.08.2019 по 29.12.2026;
- ТОВ «Варант ЛТД 10» зобов'язань за договорами: 1) кредиту, шляхом купівлі- продажу цінних паперів із зобов'язанням зворотного викупу (репо) від 26.03.2014 №07-365 та/або будь-якими додатковими угодами до нього, за яким Банком надано ТОВ «Варант ЛТД 10» грошові кошти, шляхом купівлі цінних паперів на суму 190 584,90 євро із зобов'язанням ТОВ «Варант ЛТД 10» викупити цінні папери у строк з 10.12.2019 до 27.09.2022; 2) про переведення боргу від 27.12.2019              №20-102/2014/1 та/або будь-якими додатковими угодами до нього, укладеного Банком та ТОВ «Варант ЛТД 10», за яким Банком переведено борг                               ТОВ «Варант ЛТД 10» у сумі 932 699,11 євро строком з 30.06.2020 до 26.09.2022;    3) кредиту від 24.04.2013 №Л920-77/2013 та/або будь-якими додатковими угодами до нього, укладеного між Іпотекодержателем та ТОВ «Варант ЛТД 10», за яким Банком надано ТОВ «Варант ЛТД 10» кредит у сумі 49 396 євро строком з 30.06.2020 до 28.01.2022; у сумі 138 058,61 євро строком з 30.06.2020 до 28.01.2022;
- ПП «Вектор-2010» зобов'язань за кредитним договором від 06.12.2016                     №20-79/2016 та/або будь-якими додатковими угодами до нього, за яким Банком надано ПП «Вектор-2010» кредит: у сумі 1 180 779,14 грн строком з 06.12.2016 до 31.01.2022; у сумі 14 700 000 грн строком з 26.06.2018 до 22.06.2022; у сумі               16 804 363,90 грн строком з 28.10.2020 до 22.06.2022;
- ТОВ «АБК «Мегабуд» зобов'язань за: кредитними договорами та/або будь-якими додатковими угодами до них, укладених між Банком та ТОВ «АБК «Мегабуд»:          1) від 03.04.2014 № 20-37/2014, за яким Банком надано ТОВ «АБК «Мегабуд» кредит у сумі 4 056 657 грн строком з 03.04.2014 до 25.11.2022; 2) від 30.03.2018             №20-16/2018, за яким Банком надано ТОВ «АБК «Мегабуд» кредит у сумі                 10 000 000 грн строком з 30.03.2018 до 28.01.2022; 3) від 07.03.2019 №20-18/2019, за яким Банком надано ТОВ «АБК «Мегабуд» кредит у сумі 3 000 000 грн строком з 07.03.2019 до 28.01.2022; договором про переведення боргу від 30.03.2020        №20-40/2017/1 та/або будь-якими додатковими угодами до нього, за яким Банком переведено борг ТОВ «АБК «Мегабуд» у розмірі 25 000 000 грн строком з 30.03.2020 до 26.09.2022;
- ТОВ «Тектон-Строй» зобов'язань за кредитними договорами та/або будь-якими додатковими угодами до них, укладених між Банком та ТОВ «Тектон-Строй»:           1) від 16.12.2011 №136/2011, за яким надано ТОВ «Тектон-Строй» кредит у сумі   766 697,33 дол. США строком з 21.06.2016 до 27.05.2022, а також у сумі                                   3 47 451,98 євро строком з 19.05.2020 до 28.06.2022; 2) від 03.09.2018                           №20-46/2018, за яким надано кредит у сумі 18 973 507,54 грн строком з 03.09.2018 до 01.08.2022;
- ПП «Кей-С» зобов'язань за кредитним договором від 24.12.2012 № 20-128/2012 та/або будь-якими додатковими угодами до нього, укладеного між Іпотекодержателем та ПП «Кей-С», за яким надано ПП «Кей-С» кредит                             у сумі 69 000 дол. США строком з 24.07.2017 до 31.12.2022, а також у сумі               430 000,00 дол. США строком з 29.09.2020 до 31.12.2022.
Між тим, з метою забезпечення ТОВ «ТЕЯ» виконання взятих на себе зобов'язань за зазначеними вище кредитними договорами та/або будь-якими додатковими угодами до них: від 16.08.2017 №20-33/2017 (за яким ТОВ «ТЕЯ» надано Банком кредит: у сумі 35 500 000 грн строком з 31.05.2018 до 28.02.2023; у сумі                           8 000 000 грн строком з 26.07.2018 до 28.02.2023; у сумі 1 315 000 грн строком з 09.08.2018 до 28.02.2023; у сумі 15 000 000 грн строком з 21.12.2021 до 28.02.2023) та від 24.09.2020 №20-29в/2020 (за яким ТОВ «ТЕЯ» надано Банком кредит: у сумі   1 000 000 дол. США) 21.12.2021 ТОВ «ТЕЯ» та Банком укладено іпотечний договір №20-33/2017/20-29в/2020-з3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. за реєстровим №6552. Предметом іпотеки за вказаним іпотечним договором є: нежитлові приміщення 1- го поверху №№ 1д, 7в загальною площею 47,5 м^2 у нежитловій будівлі літ. «А-б», №6б загальною площею 77,3 м^2 у нежитловій будівлі літ. «А-б», нежитлові приміщення      1-го поверху №№5, 5а, 50, 58, 5Г, 5Д загальною площею 78,6 м^2 у нежитловій будівлі літ. «А-б», - що розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків,           вул. Донця-Захаржевського, буд. №6/8.
Крім того, 21.12.2021 ТОВ «ТЕЯ» та Банком укладено іпотечний договір                 №20-105/2014/20-94/2012/10/2009-3-1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. за реєстровим №6550, яким забезпечується виконання зобов'язань ТОВ «Мегаінвестбуд» перед Банком за кредитними договорами та/або будь-якими додатковими угодами до нього, укладених між Банком і ТОВ «Мегаінвестбуд»: 1) від 06.07.2012 № 20-94/2012, за яким Банком надано ТОВ «Мегаінвестбуд» кредит у сумі 520 822,47 євро строком з 19.05.2020 до 28.01.2022; 2) від 23.03.2009 №10/2009, за яким Банком надано     ТОВ «Мегаінвестбуд» кредит у сумі 819 956,59 дол. США строком з 25.11.2019 до 28.01.2022; 3) від 25.09.2014 №20-105/2014, за яким Банком надано                           ТОВ «Мегаінвестбуд» кредит у сумі 17 100 000 грн строком з 24.03.2017 до 28.01.2022; у сумі 40 220 000 грн строком з 26.06.2018 до 23.06.2022; у сумі            347 330,76 євро строком з 19.05.2020 до 23.06.2022. Предметом іпотеки є нежитлове приміщення підвалу №№1-27, 33-40, 42-50, 50а, 51-61 загальною площею 2741,7 м^2 у нежитловій будівлі літ. «А-6», що розташована за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Донця-Захаржевського, буд. №6/8.
За змістом пунктів 7.2 всіх зазначених вище іпотечних договорів період звільнення від відповідальності починається з моменту оголошення невиконуючою стороною «форс-мажору» і закінчується чи закінчився б, якщо невиконуюча сторона вжила б заходів, які вона справді могла вжити для виходу з «форс-мажору». «Форс-мажор» автоматично продовжує термін виконання зобов'язань на весь період його дії та ліквідації наслідків. Про настання «форс-мажорних» обставин сторони мають інформувати одна одну невідкладно. Якщо ці обставини триватимуть більше ніж 6 (шість) місяців, то кожна зі сторін матиме право відмовитися від подальшого виконання зобов'язань за договором.
За змістом іпотечних договорів позивачем взяті зобов'язання, передбачені пунктами 3.1.2-3.1.7, зокрема: застрахувати предмет іпотеки на користь іпотекодержателя на строк дії основного зобов'язання на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування та надати докази страхування; не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу); вживати за власні кошти всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки.
При цьому умовами іпотечних договорів передбачено право відповідача у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов іпотечного договору, звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити свої вимоги         (у тому числі, переважно перед іншими кредиторами), за основним зобов'язанням та/або договором, а також інші вимоги за договором, на підставі якого виникло основне зобов'язання, за рахунок предмета іпотеки.
Широкомасштабне вторгнення російської федерації на територію України 24.02.2022, наслідком чого стало засвідчення листом від 28.02.2022                              №2024/02.-7.1 ТПП України військових дій, як обставин непереборної сили («форс-мажорні» обставини), та які на час звернення позивача з позовом до суду тривають більше 6 місяців, стало підставою для відмови позивача від подальшого виконання зобов'язань за укладеними з відповідачем іпотечними договорами та звернення ТОВ «ТЕЯ» до суду з відповідним позовом про застосування наслідків відмови від подальшого виконання іпотечних договорів.
Крім того, судами встановлено, що 02.06.2022 правлінням Національного банку України (далі - НБУ) прийнято рішення №261-рш/БТ «Про віднесення                           АТ «Мегабанк» до категорії неплатоспроможних», на підставі чого 02.06.2022 виконавчою дирекцією ФГВФО ухвалено рішення №383 «Про запровадження в     АТ «Мегабанк» тимчасової адміністрації», а у подальшому 21.07.2022 правлінням НБУ ухвалено рішення №362-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Мегабанк»», на підставі якого 22.07.2022 розпочато процедуру ліквідації АТ «Мегабанк» у період з 22.07.2022 по 21.07.2025 та призначено уповноваженою особою ФГВФО. Тобто, з 22.07.2022 відповідач знаходиться у процесі ліквідації та здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним в умовах проведення процедури виведення з ринку та ліквідації неплатоспроможного банку.
Справа розглядалася судами неодноразово.
Постановою Верховного Суду від 19.10.2023 рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи позивачем 05.12.2023 подано заяву (з урахуванням пояснень ТОВ «ТЕЯ» від 22.12.2013) про зміну предмету позову.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.12.2023 у справі №922/206/23 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову та вирішено розглядати спір відповідно до викладених у заяві позовних вимог.
За результатом повторного розгляду, в межах якого справа №922/206/23 направлялася на новий, рішенням господарського Харківської області                      від 04.03.2024, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.05.2024, позов задоволено повністю.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Як встановлено судами, звертаючись у січні 2023 року до суду першої інстанції з позовом, ТОВ «ТЕЯ» просило суд застосувати наслідки відмови позивача від подальшого виконання зобов'язань за іпотечними договорами, шляхом скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію обтяжень речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: зазначені в переліку приміщення будівлі, розташованої за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Донця-Захаржевського, буд. №6/8.
Правовими підставами заявлених позовних вимог було визначено передбачене пунктами 7.1, 7.2 у всіх трьох угодах право односторонньої відмови від подальшого виконання зобов'язань за іпотечними договорами через форс-мажорні обставини (у даному випадку початок 24.02.2022 військової агресії російської федерації та введення воєнного стану в Україні, що засвідчено 28.02.2022 ТПП України у спрощений спосіб листом №2024/02.0-7.1), якщо вони тривають більше ніж 6 місяців та сповіщення позивачем відповідача про відмову від подальшого виконання зобов'язань за вказаними договорами іпотеки, яким скористалося    ТОВ «ТЕЯ». Пізніше іпотекодавець звернувся до суду з метою врегулювання спірних правовідносин з вимогами про застосування наслідків подальшої відмови ТОВ «ТЕЯ» від виконання зобов'язань за договорами іпотеки та скасування відповідних обтяжень з іпотечних договорів.
Верховний Суд у постанові від 19.10.2023 у цій справі, направляючи справу на новий розгляд, звернув увагу судів попередніх інстанцій на необхідність надання оцінки предмету і підставам заявленого позову (з'ясувати характер спірних правовідносин сторін), а також врахувати правову природу правовідносин, що виникають з договору іпотеки, у співвідношенні до норм спеціального Закону України «Про іпотеку» (у т.ч. у контексті статті 17 зазначеного Закону) та норм     ЦК України щодо регулювання спірних правовідносин та, відповідно, встановити наявність чи відсутність порушеного права позивача й можливість його захисту в обраний позивачем спосіб (зокрема, встановити, чи є такий спосіб захисту правомірним та ефективним).
При новому розгляді справи та до закінчення підготовчого засідання позивач, апелюючи до статті 46 ГПК України, подав 05.12.2023 до суду першої інстанції заяву про зміну предмета позову, зокрема, посилаючись на судову практику та необхідність застосування до спірних правовідносин статті 651 ЦК України              (у т.ч. щодо визначення моменту з якого договір вважатиметься розірваним) і просив суд розглянути позовну заяву з урахуванням зміни предмету позову та застосувати наслідки розірвання іпотечних договорів, шляхом скасування державної реєстрації обтяжень речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: зазначені у переліку приміщення будівлі, розташованої за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Донця-Захаржевського, буд. №6/8.
Заява позивача (з урахуванням пояснень щодо зміни предмета позову                     від 22.12.2023) обґрунтована тим, що тлумачення статті 651 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент, з якого договір вважатиметься розірваним, внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору; у випадку, якщо сторони не встановили момент, з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням, що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути момент одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору.
Водночас, обґрунтовуючи заяву про зміну предмета позову при новому розгляді справи, позивач зазначив, що така є лише уточненою (відкоригованою) після направлення справи на новий розгляд Верховним Судом стосовно позовних вимог про скасування державної реєстрації обтяжень, які, на його думку, є незмінними як під час звернення із позовом, так і у зв'язку зі зміною предмета позову, оскільки саме скасування державної реєстрації обтяжень призведе до поновлення порушеного права позивача, а відтак є ефективним способом захисту його прав.
При цьому суд апеляційної інстанції, розглядаючи аргументи апелянта щодо неправомірності зміни позивачем предмету позову без належних підстав у новому розгляді справи, зазначив, що первинно позовні вимоги було сформульовано (узагальнено) наступним чином: застосувати наслідки відмови від виконання зобов'язань за іпотечними договорами, шляхом скасування державної реєстрації обтяжень речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
У подальшому, звертаючись до суду із заявою про зміну предмету позову, позовні вимоги сформульовано (узагальнено) наступним чином: застосувати наслідки розірвання іпотечних договорів, шляхом скасування державної реєстрації обтяжень речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, за висновками суду апеляційної інстанції фактично позивачем після ухвалення постанови Верховним Судом у цій справі 19.10.2023 та направлення її на новий розгляд до суду першої інстанції, було лише уточнено (відкориговано) частину позовної вимоги про скасування державної реєстрації обтяжень, яка є незмінною як під час подання позову, так і у зв'язку зі зміною предмету позову, оскільки саме скасування державної реєстрації обтяжень призведе до поновлення порушеного права позивача.
Між тим, Верховний Суд зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Відтак, висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивачем поданою заявою фактично лише уточнено заявлені позовні вимоги до відповідача, є помилковими та не відповідають дійсному змісту таких змін та їх правовим наслідкам.
Надаючи правову оцінку заяві позивача про зміну предмета позову та висновкам судів попередніх інстанцій у справі, Суд частково погоджується з доводами касаційної скарги АТ «Мегабанк» у цій частині та зазначає таке.
За висновками місцевого господарського суду, з якими погодився суд апеляційної інстанції, з посиланням на положення статей 11, 16, 202, 575, 576 ЦК України, статей 173, 181, Господарського кодексу України, статей 1, 3, 18 Закону України «Про іпотеку», предметом позову у цій справі фактично є вимоги позивача про застосування наслідків розірвання іпотечних договорів від 21.12.2021 №20-15/20-33/20-102/20-79/20-37/136/2011/20-128/2012-з, №20-33/2017/20-29в/2020-з,      №20-105/2014/20-94/2012/10/2009-з-1, шляхом скасування державної реєстрації обтяжень речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визначене іпотечними договорами.
Водночас, підставами позову в цьому випадку є умови укладених іпотечних договорів, якими передбачена можливість односторонньої відмови від договору, зокрема, пунктом 7.2 іпотечних договорів визначено, що у випадку якщо обставини (форс-мажорні) тривають більше 6 місяців кожна зі сторін має право відмовитися від подальшого виконання зобов'язань за договором.
Виходячи з вищенаведеного, суди попередніх інстанцій зазначили, що за вказаних обставин правом іпотекодавця, яке підлягає судовому захисту, є право щодо реалізації передбаченої умовами іпотечних договорів права відмовитися в односторонньому порядку від подальшого виконання зобов'язань за укладеними з відповідачем іпотечними договорами, що тягне за собою існування обтяжень на предмет іпотеки, який, в свою чергу, є власністю позивача. Наведене, має наслідком обмеження права ТОВ «ТЕЯ» вільно розпоряджатися вказаним майном, що є недопустимим у розумінні положень статті І Конвенції. При цьому, суд наголосив на тому, що відмова від подальшого виконання зобов'язань за укладеними з відповідачем іпотечними договорами жодним чином не впливає на основне зобов'язання, за для забезпечення якого укладені спірні іпотечні договори, оскільки такі мають похідний характер від основного зобов'язання.
З огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про наявність порушеного права позивача та що обраний позивачем у справі спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та є похідним щодо відмови від виконання зобов'язання за іпотечними договорами, правомірність якої не спростована відповідачем, а скасування державної реєстрації обтяжень речових прав матиме наслідком поновлення прав позивача, як іпотекодавця, за відповідними іпотечними договорами, від виконання яких позивач відмовився у спосіб, що передбачений умовами іпотечних договорів.
Скасування державної реєстрації обтяжень речових прав щодо спірного нерухомого майна у цій справі, на думку судів попередніх інстанцій, є наслідком відмови позивача від виконання зобов'язань за іпотечними договорами, що не впливає на чинність основних кредитних зобов'язань. Отже, вимога позивача є правомірною й такою, що заснована на вимогах Закону, її правомірність не спростована відповідачем у справі, доказів про порушення прав та інтересів Банку суду не надано.
Суд не погоджується із зазначеними висновками місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанції, оскільки попередні судові інстанції безпідставно ототожнили передбачену умовами договору «відмову від подальшого виконання зобов'язань за договором» з «розірванням договору» у повному обсязі у силу приписів частини третьої статті 651 ЦК України (на яку при зміні предмету позову послався позивач) та не врахували, що така відмова є лише частковою, а відповідне розірвання саме по собі не призводить до припинення іпотеки, як способу забезпечення іпотекодавцем належного виконання іншого (основного) зобов'язання. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що частина третя  статті 651 ЦК України містить різні правові наслідки  у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково.  Якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Застосування судами саме наслідків розірвання не відповідає встановленому ними змісту пунктів 7.2. договорів іпотеки (тобто фактичній підставі позову). А тому перебування під правомірним обмеженням вже переданого ТОВ «ТЕЯ» в іпотеку майна, не свідчить про порушення права власності позивача, а є законним обмеженням його прав як учасника кредитних правовідносин та реалізацією законних прав відповідача як обтяжувача за забезпечувальним обтяженням. Укладаючи договори іпотеки, позивач свідомо та у визначений законодавством спосіб  обмежив своє право власності на предмет іпотеки та передбачив ймовірність звернення стягнення на належне йому майно у примусовому порядку, а тому наявність або відсутність волевиявлення кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки є реалізацією прав останнього та жодним чином не порушує прав іпотекодавця. 
Відповідно Суд вважає помилковими вказані висновки судів попередніх інстанцій щодо незмінності предмета позову ТОВ «ТЕЯ» у цій справі після направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції та звернення позивача із заявою про зміну предмета позову. Позивачем та судами при наданні правової оцінки спірним правовідносинам помилково не взято до уваги зміст понять предмета спору, предмета позову та способу захисту права.
Так, позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб'єктивним правом і обов'язком відповідача.
Підставою заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Таким чином, предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об'єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об'єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем. Подібна правова позиція щодо визначення предмета спору викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №916/542/18, від 01.08.2019 у справі № 916/1743/18. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.
Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і          підстави позову.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
Статтею 46 ГПК України визначено процесуальні права та обов'язки сторін.
Частиною другою цієї статті закріплено, що крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Частинами третьою та четвертою статті 46 ГПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову  шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі.
У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.
Із системного аналізу наведених норм убачається, що позивач відповідно до норм ГПК України наділений правом змінити предмет або підставу позову при новому розгляді справи тільки у тому разі, якщо суд установить, що це необхідно для захисту прав позивача у зв'язку зі зміною фактичних обставин справи, а предмет чи підстава позову при первісному розгляді були недостатніми для такого належного захисту.
Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №902/743/18, на які посилається скаржник.
Внаслідок неврахування вищенаведеного, місцевий господарський суд під час нового розгляду справи ухвалив рішення за результатом розгляду позовних вимог з урахуванням зазначеної заяви позивача від 05.12.2023, проігнорувавши вимоги частини четвертої статті 46 ГПК України, за змістом якої позивачу надано право змінити предмет або підставу позову при новому розгляді справи тільки у разі зміни саме фактичних обставин справи. Однак, позивачем не доведено, а судами попередніх інстанцій не встановлено, що фактичні обставини у цій справі, у розумінні частини четвертої статті 46 ГПК України, змінилися.
Натомість у пунктах 6, 7 частини другої статті 42 ГПК України встановлено, що учасники справи зобов'язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.
Отже, при поданні такої заяви (про зміну предмета позову) позивач мав дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, оскільки зважаючи на вимоги частини четвертої статті 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі    №657/1024/16-ц зробила, висновок зокрема про те, що заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову, та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.
Між тим за висновком Верховного Суду заява ТОВ «ТЕЯ» від 05.12.2023 (виходячи з її змісту та змісту раніше поданої позовної заяви), не є заявою про зміну предмета позову, а фактично є іншим (новим) позовом, оскільки позивач заявив замість попередньої вимоги про застосування наслідків відмови позивача від подальшого виконання зобов'язань за іпотечними договорами, шляхом скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, нову позовну вимогу про застосування наслідків фактично повного розірвання іпотечних договорів у силу приписів частини третьої статті 651 ЦК України та скасування державної реєстрації обтяжень речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Отже, враховуючи викладене та виходячи з принципу диспозитивності суд першої інстанції повинен був відмовити в задоволенні таких позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, поданої з порушенням вимог статті 46 ГПК України. Суд апеляційної інстанції допущену судом першої інстанції процесуальну помилку також не виправив.
Щодо суті заявлених вимог, порушеного права позивача та обраного позивачем способу захисту.
Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту поновлення порушеного права позивача. Спосіб захисту, насамперед, повинен слугувати поновленню порушених прав позивача або захисту його охоронюваного законом інтересу.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
У постанові Верховного Суду від 19.10.2023 у цій справі при направленні справи на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив про те, що оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, то судам належало встановити наявність/відсутність вказаних позивачем підстав для припинення іпотеки серед тих, які передбачені нормами загального цивільного законодавства, а також спеціального законодавства, у т.ч. у контексті               статті 17 Закону України «Про іпотеку».
Натомість суди попередніх інстанцій при новому розгляді справи, аналізуючи перелік спеціальних підстав для припинення договору іпотеки, у контексті вказаної ТОВ «ТЕЯ» підстави для припинення іпотечних договорів (обумовлене в договорі право односторонньої відмови кожної із сторін угоди від її виконання в разі настання форс-мажорних обставин та повідомлення іншої сторони про такі обставини у передбачений договором спосіб), дійшли помилкових висновків щодо припинення спірних іпотечних правовідносин у цілому та відповідно належного способу захисту позивачем порушеного права щодо вільного розпорядження свої майном, як звернення до суду з позовом про застосування наслідків подальшої відмови від виконання зобов'язань за іпотечними договорами, шляхом скасування державної реєстрації обтяжень речових прав на майно.
Так, положеннями статей 598, 651, 652 ЦК України, зокрема, передбачені підстави припинення зобов'язання, підстави для зміни або розірвання договору, а положеннями вимог спеціального законодавства, якими врегульовані іпотечні правовідносини та, зокрема, статтями 17-19 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави для припинення іпотеки, істотні умови договору іпотеки і порядок внесення змін та доповнень до іпотечного договору.
За імперативними вимогами частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Вказаною імперативною нормою визначені підстави припинення іпотеки, за якою припинення іпотеки з інших підстав ніж ті, що визначені у вказаній статті, є можливим лише у випадку, коли така підстава припинення встановлена законом. Однак законом не перебачено такої підстави припинення іпотеки як обумовлення в іпотечному договорі права односторонньої відмови кожної із сторін угоди від її подальшого виконання, в т.ч. в разі настання форс-мажорних обставин, які тривають більше шести місяців за умов повідомлення про подальшу відмову від виконання іпотечного договору у передбачений договором спосіб.
Умови договору щодо можливості припинення договорів іпотеки спірного майна у такий спосіб як одностороння відмова сторони угоди від її подальшого виконання не може змінювати імперативний зміст статті 17 Закону України «Про іпотеку» та статті 598 ЦК України.
При цьому, суди помилково не звернули увагу на те, що спірні іпотечні договори не припинені, а зобов'язання за ними є чинними і з матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено припинення іпотеки спірного нерухомого майна за іпотечними договорами з підстав, врегульованих спеціальними нормами     статті17 Закону України «Про іпотеку».
Між тим зміст імперативних норм частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», який є спеціальним законом та визначений вказаною статтею перелік підстав припинення іпотеки, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає (схожий за змістом висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №910/3359/18, від 19.09.2024 у справі №912/1155/22, від 20.02.2024 у справі №160/6436/20).
Таким чином, у даному випадку позивачем не було доведено порушення його права, за захистом якого було пред'явлено позов у цій справі з огляду на відсутність законодавчо визначених підстав припинення іпотеки, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої         статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20).
Водночас у цій справі принцип добросовісності не було дотримано саме позивачем, дії якого фактично (за твердженням самого ж позивача) були направлені на скасування державної реєстрації правомірних обтяжень речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а отже на припинення забезпечувального зобов'язання в умовах недоведеного ним та невстановленого судами у цій справі виконання позивачем своїх забезпечених іпотекою зобов'язань, а не на реальний захист його порушених (оспорюваних) прав, пов'язаних з неможливістю подальшого виконання окремих зобов'язань за іпотечними договорами внаслідок дії для нього форс-мажорних обставин.
Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).
Оскільки суди попередніх інстанцій допустили невірне застосування норм матеріального права та допустили порушення норм процесуального права, які призвели до ухвалення незаконного рішення, а також не врахували висновки Верховного Суду, на які посилається відповідач на обґрунтування доводів касаційної скарги, зокрема, викладених у постановах: від 28.09.2021 у справі №902/743/18 (щодо обставин, за яких позивач має право змінити предмет або підставу позову при новому розгляді справи), від 09.04.2019 у справі №910/3359/18 (щодо імперативного змісту частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», якою визначено перелік підстав для припинення іпотеки), а також від 19.10.2023 у справі №922/206/23 (стосовно похідного характеру іпотеки від основного зобов'язання, яка є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору), то підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, частково знайшла своє підтвердження.
Інші, наведені Банком постанови Верховного Суду (від 01.06.2021 у справі                №910/9258/20, від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, від 10.03.2023 у справі №922/1093/22, від 23.03.2023 у справі №920/505/22, від 05.06.2018 у справі            №338/180/17, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 13.03.2019                                №331/6927/16-ц, від 22.09.2020 №127/18934/18, від 20.06.2023 №554/10517/16-ц, від 29.11.2018 у справі № 910/20450/17) - як підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження та, відповідно, відхиляються Судом, натомість доводи ТОВ «ТЕЯ», викладені у відзиві на касаційну скаргу про те, що зазначені постанови стосується правовідносин, які не є подібними із правовідносинами у справі №922/206/23, Суд знаходить слушними. Між тим, колегія суддів відхиляє доводи ТОВ «ТЕЯ», викладені у відзиві на касаційну скаргу та клопотанні про закриття касаційного провадження щодо нерелевантності спірних правовідносин у справі №910/3359/18, на яку посилався скаржник та у цій справі, за обставин іншого предмета спору, оскільки Судом у даному випадку береться до уваги подібність змістового критерію щодо нормативного-правового регулювання та дії спеціальних норм законодавства у сфері іпотечних правовідносин, зокрема, статті 17 Закону України «Про іпотеку», якою імперативно визначені підстави припинення іпотеки, за якою припинення іпотеки з інших підстав ніж ті, що визначені у вказаній статті, є можливим лише у випадку, коли така підстава припинення встановлена законом.
З огляду на викладені у цій постанові міркування Верховний Суд залишає без задоволення клопотання ТОВ «ТЕЯ» про закриття касаційного провадження у справі.
Щодо доводу скаржника про неповне дослідження судами першої та апеляційної інстанції доказів та матеріалів справи, та, як наслідок: не залучення третьою особою ПП «Астарта-Л» як сторони іпотечного договору, колегія суддів зазначає про таке.
Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та/або обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо у мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права, інтереси та/або обов'язки такої особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права, інтереси та/або обов'язки такої особи. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі суддів об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2019 у справі №908/1141/15-г, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №916/4093/21.
Таким чином посилання скаржника про незалучення ПП «Астарта-Л» як сторони іпотечного договору відхиляються Судом, оскільки зі змісту спірних судових рішень не вбачається жодного правового зв'язку між скаржником та                         ПП «Астарта-Л», як позичальником, та не свідчить про те, що незалучення вказаної особи. в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, може вплинути на реалізацію скаржником свої прав та інтересів у вказаних спірних правовідносинах.
Що ж стосується клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, то Суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.
Якщо учасник справи звертається до Суду з клопотанням про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду на підставі частин першої - четвертої статті 302 ГПК України, він має обґрунтувати, від якого саме правового висновку палати, об'єднаної палати або ж Великої Палати Верховного Суду є необхідність відступити.
Натомість скаржником не наводиться жодного правового висновку Великої Палати Верховного Суду та вагомих причин й відповідного належного обґрунтування відповідачем необхідності відступу від такого висновку.
Згідно з частиною п'ятою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Господарське процесуальне законодавство не містить визначення поняття «виключна правова проблема». Відсутні в ньому і критерії визначення виключності правової проблеми. Водночас такі критерії були розроблені Великою Палатою Верховного Суду та викладені у численних ухвалах, зокрема в ухвалах                     від 30.10.2018 у справі №757/172/16-ц, від 10.07.2019 у праві №431/5643/16-ц,      від 23.06.2020 у справі №910/8130/17, від 28.04.2021 у справі №916/1977/20 тощо.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що зміст виключної правової проблеми полягає у тому, що у справі, питання про прийняття якої до розгляду вирішується Великою Палатою, простежується різне застосування норм матеріального права, відсутні норми, які регулюють спірні відносини, або є прогалини в їх застосуванні до спірних відносин. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення сталого розвитку права.
Згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв.
Кількісний критерій ілюструє той факт, що виключна правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини: - відсутність сталої судової практики у питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, зокрема наявність протилежних і суперечливих судових рішень, глибоких і довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами; - невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; - необхідність застосування аналогії закону чи права; - відсутність національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами, ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо; - вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.
Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини п'ятої статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання, оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також вирішує, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
Частинами першою-четвертою статті 303 ГПК України передбачено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується більшістю від складу суду, що розглядає справу. Питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.
Водночас скаржник у клопотанні не навів кількісні та якісні показники, які б свідчили про наявність інших справ з подібними правовідносинами та формування судами різної правової практики при їх вирішенні, а передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду була б необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
Також скаржник не обґрунтував свої твердження щодо того, у чому полягає неможливість вирішення справи касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права в контексті підстав касаційного оскарження та у чому полягає невизначеність законодавчого регулювання правових питань щодо порядку прийняття рішення у такій категорії справ.
Враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання скаржника щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Таким чином, оскільки позивачем допущено грубе порушення процесуального права (частини четвертої статті 46 ГПК України) і таке порушення призвело до ухвалення судами незаконного рішення, а також враховуючи неправильне застосування судами статті 651 ЦК України та не застосування імперативних норм частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», який є спеціальним законом, враховуючи, що відсутність порушеного права або оспорюваного права позивача є самостійною, достатньою підставою для ухвалення рішення про відмову в позові, Верховний Суд, користуючись наданими процесуальним законом повноваженнями, з урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, визначених положеннями статті 300 ГПК України, вважає за необхідне касаційну скаргу АТ «Мегабанк» задовольнити частково та ухвалити нове рішення, яким у позові ТОВ «ТЕЯ» відмовити.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи АТ «Мегабанк» про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку частково знайшли своє підтвердження з мотивів, викладених у цій постанові.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Частинами першою, третьою, четвертою статті 311 ГПК України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 2 ГПК України одним із принципів господарського судочинства є диспозитивність, суть якого визначена у            статті 14 цього Кодексу, та полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, касаційна скарга АТ «Мегабанк» підлягає частковому задоволенню, оскаржувані судові акти - скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову з мотивів викладених у цій постанові.
Судові витрати
У зв'язку з тим, що Суд ухвалює нове рішення у справі, Суд покладає на позивача витрати відповідача зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги у сумі 43 481 грн та зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги                                   у сумі 25 766 грн.
Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу акціонерного товариства «Мегабанк» задовольнити частково.
2. Рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 у справі № 922/206/23 скасувати.
3. Ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.
4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЯ» на користь акціонерного товариства «Мегабанк» 43 481 грн витрат зі сплати судового збору за розгляд апеляційних скарг та 25 766 грн витрат зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги.
5. Видачу відповідних наказів доручити господарському суду Харківської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    І. Колос

Суддя                                                                                                    А. Ємець

Суддя                                                                                                    Т. Жайворонок