Справа № 305/1849/24

Закарпатський апеляційний суд

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

23.09.2024                 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., за участю захисника-адвоката Луговського Ю. В., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді у режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/663/24 за апеляційною скаргою захисника-адвоката Луговського Ю. В. на постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 15.07.2024. 
Цією постановою:
        ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Івниця Андрушівського району Житомирської області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, непрацюючий, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 (двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 605 грн 60 коп. судового збору.
       З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 247785 від 13.05.2024 та постанови суду від 15.07.2024 вбачається, що 12.05.2024 о 22 год ОСОБА_2 був виявлений та у подальшому затриманий, у контрольованому прикордонному районі на напрямку прикордонного знаку № 406, урочище Тищора  (територія Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області) прикордонним нарядом «Розвідувально-пошукова група», при спробі незаконного перетинання державного кордону з України до Румунії, поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України. Своїми діями громадянин України ОСОБА_2 порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991, тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
В апеляційній скарзі захисник-адвокат Луговський Ю. В. просить постанову судді від 15.07.2024 скасувати та закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення. Заперечує факт вчинення останнім адміністративного правопорушення та стверджує, що ОСОБА_2 не мав наміру перетинати державний кордон України і жодних спроб незаконно перетнути державний кордон останній не робив. Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 був виявлений на відстані 8000 м від лінії державного кордону України, а в самому протоколі взагалі не вказано на якій відстані від державного кордону України було виявлено ОСОБА_2 . З протоколу не вбачається, які безпосередні дії вчинив ОСОБА_2 з метою здійснення спроби перетину державного кордону України. ОСОБА_2 мав при собі документи, які підтверджують особу, а отже перебував і рухався в контрольованому 

-2-

прикордонному районі цілком правомірно. Матеріали справи не містять відомостей про свідків або осіб, з якими ОСОБА_2 нібито мав намір скоїти адміністративне правопорушення. Також у матеріалах справи відсутні відомості щодо факту або спроби перетину ОСОБА_2 кордону, а також про те, що місце, де останній був затриманий знаходиться на межі з державним кордоном та перебувати в ньому заборонено. Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення ґрунтується лише на поясненнях зацікавлених осіб, які є працівниками прикордонної служби, а будь-яких інших переконливих доказів, які б спростовували пояснення ОСОБА_2 про те, що він рухався туристичними маршрутами, у тому числі був на Говерлі, у матеріалах справи немає. Матеріалами справи не доведено умислу ОСОБА_2 на спробу незаконного перетину державного кордону України, а тому його вина у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП не підтверджена. 
Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, про що свідчить довідка про доставку повідомлення у додаток «Viber»,  ОСОБА_2  на розгляд справи щодо нього не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, а тому враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, передбачені ч. 4 ст. 294 КУпАП, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип – верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, тому апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 , що не може розцінюватись як порушення його прав, передбачених ст. 268 КУпАП. При цьому, апеляційний суд враховує думку захисника-адвоката Луговського Ю. В., який вважав за можливе розглядати справу без участі ОСОБА_2 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника-адвоката Луговського Ю. В., який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.
Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_2 належним чином дотримані.
       
-3-

       Протоколом про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 247785 від 13.05.2024 встановлено, що 12.05.2024 о 22 год ОСОБА_2 був виявлений та у подальшому затриманий, у контрольованому прикордонному районі на напрямку прикордонного знаку № 406, урочище Тищора (територія Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області) прикордонним нарядом «Розвідувально-пошукова група», при спробі незаконного перетинання державного кордону з України до Румунії, поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України.
       Викладені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення підтверджуються протоколом про адміністративне затримання від 12.05.2024 , протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 12.05.2024, довідкою про затримання громадянина України на напрямку 506 п/зн, ділянка відповідальності ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 », 8000 м до державного кордону, схемою щодо виникнення обстановки в району н. п. Богдан Рахівського району.
Вищенаведені докази, які є належними й допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_2 вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України від 04.11.1991, та його винуватість у вчиненні, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення.
Поряд з тим, жодного доказу, який би ставив під сумніви правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 стороною захисту не надано.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які б давали підстави вважати, що начальник відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип В) ОСОБА_3 був упередженим при складанні щодо ОСОБА_2 протоколу за ознаками передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення, що в нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи, – у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги й на такі не посилався захисник. 
Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що начальник відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип В) ОСОБА_3 діяв у межах наданих йому повноважень.
Разом з тим, під час розгляду апеляційної скарги, не встановлено й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_2 незаконних методів, примусу чи інших незаконних дій при його затриманні, що призвело до відмови останнього від надання будь-яких пояснень з приводу обставин, які мали місце. 
Між тим, апеляційний суд бере до уваги відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 чи його захисник оскаржували незаконні, на їхню думку, дії працівників прикордонної служби, які склали відносно ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення у передбачений законом спосіб.
Окрім того, зі змісту протоколу вбачається, що у ньому зазначені всі необхідні й передбачені ст. 256 КУпАП відомості і будь-яких фактів невідповідності складеного щодо ОСОБА_2 протоколу вимогам цієї норми права не встановлено.
При цьому, зі змісту протоколів про адміністративне правопорушення та адміністративне затримання вбачається, що ОСОБА_2 було роз`яснено його права, передбачені ст. 63 Конституції України та ч. 1 ст. 268 КУпАП, у тому числі користуватися правовою допомогою, однак останній у присутності двох свідків відмовився від підпису протоколів та надання пояснень.
-4-

Тому, апеляційний суд також вважає, що працівниками прикордонної служби не було допущено порушення права ОСОБА_2 на захист.
З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що в ході розгляду справи суд першої інстанції дав невірну оцінку матеріалам справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність у діях ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що в свою чергу дає обґрунтовані підстави вважати, що вказані доводи спрямовані на ухилення ОСОБА_2 від відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення. 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд враховує те, що в апеляційній скарзі відсутні посилання на конкретні докази та обставини, які б підтверджували вказані факти та спростовували б висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_2 не мав наміру перетинати державний кордон України, з огляду на таке.
Відповідно до диспозиції частини першої статті 204-1 КУпАП, передбачена відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_2 , суть вчиненого ним правопорушення полягає у спробі незаконного перетину державного кордону України поза пунктом пропуску.
Згідно ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.
Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.
Отже, ознакою об`єктивної сторони правопорушення, за яке передбачена відповідальність частиною першою статті 204-1 КупАП є, зокрема, перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_2 , будучи мешканцем с. Новоівницьке Андрушівського району Житомирської області, знаходився один в нічний час доби (22 год) у контрольованому прикордонному районі на напрямку прикордонного знаку № 406, урочище Тищора (територія Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області), що в свою чергу дає обґрунтовані підстави вважити, що ОСОБА_2 мав намір здійснити спробу перетину державного кордону. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд розцінює зазначені доводи як обраний спосіб захисту та спробу уникнути адміністративної відповідальності.

-5-

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 був виявлений на відстані 8000 від лінії державного кордону України, а в самому протоколі взагалі не вказано на якій відстані від державного кордону України було виявлено ОСОБА_2 , - апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують факту вчинення ОСОБА_2 дій, які спрямовані на незаконний перетин державного кордону України поза межами пункту пропуску. 
Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не був позбавлений можливості викласти у протоколі або окремо свої заперечення щодо викладених у протоколі фактів, надати власні пояснення з приводу причин його знаходження 12.05.2024 приблизно о 22 год, у напрямку 406 прикордонного знаку, однак таких заперечень чи пояснень не надав, що свідчить про непослідовність позиції останнього та підтверджує той факт, що відповідна версія виникла вже на стадії судового розгляду після отримання правової допомоги з метою уникнення відповідальності.
Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_2 рухався туристичним маршрутом, у тому числі був на Говерлі, що не заборонено, апеляційний суд відхиляє як такі, що не підтверджені будь-якими доказами й повністю спростовуються наведеним вище.
Твердження сторони захисту про те, що з протоколу не вбачається, які безпосередні дії вчинив ОСОБА_2 з метою здійснення спроби перетину державного кордону України, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_2 12.05.2024 о 22 год знаходився у контрольованому прикордонному районі на напрямку прикордонного знаку № 406 в урочищі Тищора (територія Богданської сільської ради, Рахівського району Закарпатської області) на відстані 8000 м до державного кордону, під час дії воєнного стану та тимчасової заборони чоловікам у віці від 18 до 60 років перетину державного кордону України, з іншою метою, а ніж спроба перетину державного кордону.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 мав при собі документи, які підтверджують особу, а отже перебував і рухався в контрольованому прикордонному районі цілком правомірно, апеляційний суд визнає такими, що не спростовують факту вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Із цих підстав, такими, що не впливають на висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять відомостей про свідків або осіб, з якими ОСОБА_2 нібито мав намір вчинити адміністративне правопорушення, а також про те, що висновок суду про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення ґрунтується лише на поясненнях зацікавлених осіб, які є працівниками прикордонної служби. 
При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 250 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також 
-6-

працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що працівники прикордонної служби були упередженими під час затримання ОСОБА_2 і в них були підстави для його обмови, а також про те, що працівники прикордонної служби є зацікавленими в результатах розгляду справи.
Тому, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав піддавати сумніву викладені в складених працівниками прикордонної служби документах обставини, а відтак і для визнання недопустимими наявні в матеріалах справи докази.
Безпідставними та необґрунтованими, оскільки повністю спростовуються наявними в матеріалах справи та наведеними вище доказами, визнаються і доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо факту або спроби перетину ОСОБА_2 кордону, а також про те, що місце, де останній був затриманий знаходиться на межі з державним кордоном та перебувати в ньому заборонено. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_2 був затриманий саме на ділянці відповідальності ВІПС «Богдан» ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».
Таким чином, докази покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, визнаються належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного, та є такими, що не викликають сумніву.
При розгляді справи цим доказам суд дав належну оцінку, а тому твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не знайшли свого підтвердження.
Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставиться йому за провину.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є спробою уникнути адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення.
За таких обставин, наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності є підтвердженням в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, отже судом першої інстанції під час розгляду справи вимоги ст. 279, 280 КУпАП дотримано, доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, а адміністративне стягнення, яке накладено на нього у межах санкції ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення, і в свою чергу є необхідним і достатнім для виправлення і виховання ОСОБА_2 у дусі точного та неухильного додержання законів та запобігання новим правопорушенням.
Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставиться йому за провину.

-7-

Також, апеляційний суд констатує, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, яке на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування постанови судді, при апеляційному перегляді не встановлено.
На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі захисником-адвокатом Луговським Ю. В. не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені. 
Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника-адвоката Луговського Ю. В. без задоволення.
При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не було надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
                                
                                                       П О С Т А Н О В И В :
        
Апеляційну скаргу захисника-адвоката Луговського Ю. В. залишити без задоволення, а постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 15.07.2024 щодо ОСОБА_4 , - без змін. 
Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя