ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 р. 	Справа № 480/6776/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, повний текст складено 29.04.24  по справі № 480/6776/23
за позовом                                      ОСОБА_1  
до                                     Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області  
про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області, в якому просить суд: визнати протиправною відмову Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області в нарахуванні та виплаті начальнику відділу правового забезпечення Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати до відпустки за 2022 рік на підставі заяви від 25.08.2022 року; зобов`язати Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області провести нарахування та виплату грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі заяви від 25.08.2022 року; покласти судові витрати на відповідача.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 29.04.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною відмову Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області у наданні ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної основної відпустки за 2022 рік. Зобов`язано Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної основної відпустки за 2022 рік.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.04.2024 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 за заявою від 01.10.2021, разом з відпусткою за період з 14.09.2021 по 13.09.2022 року, отримав грошову допомогу. За заявою від 25.08.2022 за період з 14.09.2021 по 13.09.2022 року йому було відмовлено в наданні грошової допомоги, так як за вказаний період грошова допомога була сплачена. Вказує, що 04.05.2022 року ОСОБА_1 уклав контракт добровольця територіальної оборони (добровольче формування № НОМЕР_1 Сумської територіальної громади), тому Головним управлінням Держпродспоживслужби в Сумській області 17.05.2022 року видано наказ №69-К про увільнення від роботи позивача з 04.05.2022 зі збереженням займаної посади та середньої заробітної плати на період проходження служби у складі добровольчого формування. Звертає увагу, що згідно із пунктом 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Наголошує, що оскільки вказану виплату гарантовано державою у кошторисі держоргану на бюджетний рік (з 1 січня до 31 грудня кожного року), то в такому випадку має передбачатися одна допомога для кожного держслужбовця один раз на рік під час надання щорічної відпустки відповідного робочого року.
Позивач по справі не скористався  правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що на підставі заяви позивача від 21.12.2021 Головним управлінням Держпродспоживслужби в Сумській області 21.12.2021 був виданий наказ №1035-від про надання частини щорічної основної відпустки ОСОБА_1   тривалістю 16 календарних днів з 31.12.2021 по 17.01.2022 включно, за період роботи з 14.09.2021 по 13.09.2022. 
04.05.2022 року начальник відділу правового забезпечення Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області ОСОБА_1 уклав контракт добровольця територіальної оборони (добровольче формування № НОМЕР_1 Сумської територіальної громади).
Головним управлінням Держпродспоживслужби в Сумській області 17.05.2022 року видано наказ №69-К про увільнення від роботи позивача з 04.05.2022 року зі збереженням займаної посади та середньої заробітної плати на період проходження служби у складі добровольчого формування.
25.08.2022 позивач подав заяву до Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області про надання частини щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів за період роботи з 14.09.2021 по 13.09.2022 та заяву про виплату грошової допомоги до відпустки в розмірі середньомісячної заробітної плати. 
У задоволенні заяви позивачу відмовлено у зв`язку з увільненням від роботи (звільненням від виконання посадових обов`язків) та роз`яснено, що скористатись частиною відпустки та правом на отримання грошової допомоги позивач зможе після припинення увільнення.
Вважаючи протиправною відмову Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області в нарахуванні та виплаті грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати до відпустки за 2022 рік на підставі заяви від 25.08.2022 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно відмовлено у виплаті позивачу грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної основної відпустки за 2022 рік, тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, передбачену ст.57 Закону України «Про державну службу».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 45 Конституції України встановлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок.
Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.
Згідно зі ст.7 Закону України “Про державну службу” від 10 грудня 2015 року №889-VIIІ (далі по тексту - Закон №889-VIIІ) державний службовець має право на: належні для роботи умови служби та їх матеріально-технічне забезпечення; оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення); відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону.
Відповідно до статті 57 Закону №889-VIIІ державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Частиною першою статті 58 Закону №889-VIIІ передбачено, що за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.
Статтею 59 Закону №889-VIIІ встановлено, що щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.
Згідно з частинами четвертою - шостою статті 79 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.
Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.
Державні гарантії права на відпустки працівників, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначає Закон України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі по тексту - Закон України "Про відпустки"), згідно з частиною першою статті 2 якого право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).
Частиною першою статті 6 Закону України "Про відпустки" передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Про прив`язку такої відпустки до робочого року законодавець веде мову також у частині другій статті 12 цього Закону.
Так, відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону №504/96-ВР щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.
Наведене кореспондується з частинами шостою, сьомою статті 79 Кодексу законів про працю України.
Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що державний службовець має право на щорічну основну та додаткову (за стаж) відпустки, які надаються йому у порядку черговості надання відпусток, яка визначається графіком, що затверджується роботодавцем.
При цьому, підстава виникнення права на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної відпустки пов`язана із настанням факту відпрацьованого робочого року.
Порядок надання щорічних відпусток, який визначений нормами статті 10 Закону України "Про відпустки", також передбачає правило, що відпустка надається з прив`язкою до відповідного робочого року, відпрацьованого особою. Частиною дев`ятою вказаної статті також встановлено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.
У постанові від 23 лютого 2021 року у справі № П/811/1858/16 Верховний Суд дійшов висновків, що під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки за відповідний робочий рік. Згідно з положеннями статті 57 Закону №889-VIIІ підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний рік. Чинні положення законодавства не пов`язують виплату такої грошової допомоги з тривалістю отриманої державним службовцем частини щорічної відпустки та не встановлюють заборону виплати вказаної допомоги під час отримання працівником відпустки тривалістю менше 14 календарних днів. Отже, у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки незалежно від кількості днів такої відпустки.
З аналізу вищенаведеного випливає, що підстава виникнення у державного службовця права на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати пов`язана із настанням факту відпрацьованого робочого року.
У той же час, відпрацьований робочий рік не завжди співпадає у часі з бюджетним (календарним) роком. Тому один відпрацьований робочий рік може припадати на два бюджетні (календарні) роки.
Закон не ототожнює робочий рік з бюджетним роком і не ставить реалізацію права державного службовця на отримання грошової допомоги до щорічної відпустки у залежність від спливу бюджетного року.
Приписи статей 45 Конституції України, статті 57 Закону №889-VIIІ й субсидіарне застосування положень Кодексу законів про працю України та законодавства про відпустки у їхньому системному взаємозв`язку свідчать про те, що допомога до щорічної допомоги є елементом гарантій державного службовця на відпочинок та належного матеріального забезпечення.
Водночас право особи на відпочинок у формі щорічної основної відпустки є невідчужуваним та імперативно забезпечується відповідними правовими гарантіями обов`язковості надання відпустки або, у виняткових випадках, її грошовою компенсацією у встановленому законодавством порядку.
За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 75 Кодексу законів про працю України та частиною першою статті 6 Закону України “Про відпустки”, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Порядок надання щорічних відпусток, який визначений нормами статті 10 Закону України “Про відпустки”, також передбачає правило, що відпустка надається з прив`язкою до відповідного робочого року, відпрацьованого особою. Частиною десятою вказаної статті також встановлено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.
З моменту виникнення в особи права на щорічну основну відпустку за відпрацьований робочий рік, з урахуванням положень статті 10 Закону України “Про відпустки”, за змістом 57 Закону №889-VIIІ, у неї виникає право отримати таку відпустку, звернувшись до роботодавця, якому кореспондує безумовний обов`язок відповідно надати таку відпустку, що засвідчено нормативним формулюванням “Державним службовцям надається...”.
Також, тлумачення нормативного припису статті 57 Закону №889-VIIІ указує на обов`язок забезпечити виплату разом із щорічною основною відпусткою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Наявність у державного службовця права на щорічну основну відпустку за відпрацьований рік, незалежно від порядку та строків його реалізації, передбачає обов`язкове надання йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, незалежно від часу звернення із заявою про це.
Отже, державний службовець має право на виплату в одному бюджетному (календарному) році двох допомог або за минулі роки, якщо він отримує відпустку за різні періоди роботи (різні робочі роки) і не скористався правом на отримання допомоги за відповідний відпрацьований рік при використанні частини відпустки попередньо.
За матеріалами справи, зі змісту відповіді Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на адвокатський запит №02-01/150 від 22.02.2024 року встановлено, що ОСОБА_1 надано за 2021 та 2022 роки щорічні основні відпустки:
- з 11.01.2021 по 24.01.2021 включно, частина щорічної основної відпустки, тривалість 14 календарних днів, за період роботи з 14.09.2020 по 13.09.2021 (наказ від 15.12.2020 №963-в);
- з 19.02.2021 по 28.02.2021 включно, частина щорічної основної відпустки, тривалістю 10 календарних днів, за період роботи з 14.09.2020 по 13.09.2021 (наказ від 19.02.2021 №51-від);
- з 04.10.2021 по 08.10.2021 включно, частина щорічної основної відпустки, тривалістю 5 календарних днів, за період роботи з 14.09.2020 по 13.09.2021 (наказ від 04.10.2021 №867/від);
- 22.10.2021 - частина щорічної основної відпустки, тривалістю 1 календарний день, за період роботи з 14.09.2020 по 13.09.2021 (наказ від 21.10.2021 №913-від);
- з 31.12.2021 по 17.01.2022 включно, частина щорічної основної відпустки, тривалістю 16 календарних днів, за період роботи з 14.09.2021 по 13.09.2022 (наказ від 21.12.2021 №1035-від);
- в період частини щорічної відпустки, тривалістю 16 календарних днів, за період роботи з 14.09.2021 по 13.09.2022, з 10.01.2022 по 14.01.2022 ОСОБА_1 перебував на лікарняному (листок непрацездатності серія 2378537-2004575791-1 від 10.01.2022), тому йому було перенесено та надано відпустку з 18.01.2022 по 22.01.2022 включно (наказ від 17.01.2022 №23-від);
- з 24.01.2022 по 28.01.2022 включно, частина щорічної основної відпустки, тривалістю 5 календарних днів, за період роботи з 14.09.2021 по 13.09.2022 (наказ від 17.01.2022 №24-від).
Отже, за період роботи з 14.09.2021 по 13.09.2022 ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку тривалістю 16 календарних днів (з 31.12.2021 по 10.01.2022, з 15.01.2022 по 22.01.2022; з 10.01.2022 по 14.01.2022 – перебував на лікарняному) та тривалістю 5 календарних днів (з 24.01.2022 по 28.01.2022).
У зв`язку з цим, позивач набув право на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної основної відпустки за період роботи з 14.09.2021 по 13.09.2022.
Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 за заявою від 01.10.2021, разом з відпусткою за період з 14.09.2021 по 13.09.2022 року, отримав грошову допомогу, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.
Матеріалами справи підтверджено, що на підставі заяви позивача від 01.10.2021 року наказом №867-В від 04.10.2021 була надана відпустка тривалістю 5 календарних днів з 04.10.2021 по 08.10.2021 та на підставі наказу від 05.10.2021 №449-К до цієї відпустки була виплачена матеріальна допомога.
Однак, як вбачається з наказу №867-В від 04.10.2021, позивачу надано відпустку за період роботи з 14.09.2020 по 13.09.2021, а не за період роботи з 14.09.2021 по 13.09.2022.
При цьому, матеріали справи не містять доказів нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати за робочий період з 14.09.2021 по 13.09.2022.
Як вказано вище, державний службовець має право на виплату в одному бюджетному (календарному) році двох допомог або за минулі роки, якщо він отримує відпустку за різні періоди роботи (різні робочі роки) і не скористався правом на отримання допомоги за відповідний відпрацьований рік при використанні частини відпустки попередньо.
Посилання відповідача на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.01.2023 року (набрало законної сили 07.02.2023), яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області про визнання протиправною відмови у наданні частини щорічної відпустки терміном 14 календарних днів з 01.09.2022 по 14.09.2022 на підставі заяви від 25.08.2020 року, оскільки згідно з наказом №69-К від 17.05.2022 року позивача увільнено від роботи з 04.05.2022 року зі збереженням займаної посади та середньої заробітної плати на період проходження служби у складі добровольчого формування, колегія суддів вважає такими, що не впливають на спірні правовідносини, оскільки за період роботи з 14.09.2021 по 13.09.2022 позивачу надано щорічну основну відпустку тривалістю 16 календарних днів та 5 календарних днів, тому позивач набув право на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної основної відпустки.
При цьому, суд звертає увагу, що наявність у державного службовця права на щорічну основну відпустку за відпрацьований рік, незалежно від порядку та строків його реалізації, передбачає обов`язкове надання йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, незалежно від часу звернення із заявою про це.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем протиправно відмовлено у виплаті позивачу грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної основної відпустки за спірний період, тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, передбачену ст.57 Закону України «Про державну службу».
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого  висновку про задоволення позовних вимог. 
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд      

ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 29.04.2024 по справі № 480/6776/23  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.М. Ральченко    І.С. Чалий