ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 червня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/30721/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Шлай А.В. (доповідач),
                               суддів:  Малиш Н.І., Кругового О.О.,     
  
                    розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 р. (суддя Лозицька І.О.) в адміністративній справі №160/30721/23 за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними наказів, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд:
1) визнати протиправним наказ голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 25.10.2023р. № 144 в частині звільнення ОСОБА_1 , з військової служби, згідно з пп. «б» п. 2 ч. 4     ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;
2) визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка виразилась в не нарахуванні та невиплати подвійного розміру підйомної допомоги у зв`язку з переїздом на нове місце проходження служби;
3) визнати протиправним наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2023 №321 в частині застосування підстав звільнення та розміру нарахованої та виплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні;
4) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 в частині не нарахування та невиплати компенсації за не отримане речове майно;
5) зобов`язати Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту внести зміни до наказу голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 25.10.2023р. №144 в частині звільнення, а саме - зазначити наступне «звільнити лейтенанта ОСОБА_1 у відставку за підпунктом «б» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;
6) зобов`язати Міністерство оборони України в особі голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (код ЄДРПОУ 33145904) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) підйомну допомогу за переїзд на нове місце проходження військової служби в подвійному розмірі, яке відбулося в червні 2022 року та серпні 2023 року, відповідно;
7) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни в наказ командира військової частини НОМЕР_1 в частині підстав звільнення, а саме - зазначити «звільнений у відставку відповідно до пп. «б» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
8) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити недоотриману одноразову грошову допомогу в розмірі 1 294 682,46 грн.;
9) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію та не отримане речове майно;
10) стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18.11.2023р. по дату набрання судовим рішенням законної сили;
11) стягнути з держави Україна в особі Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства оборони України в особі Голови Адміністрації Державної служби транспорту, військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень солідарно за рахунок бюджетних асигнувань через органи Державної казначейської служби України. Позивач також просив суд  допустити до негайного виконання рішення суду та зобов`язати відповідачів подати звіт про виконання рішення суду у строк, визначений судом.
В обґрунтуванні позовних вимог позивач вказував, що він проходив військову службу за контрактом, проте, за станом здоров`я його було звільнено. Під час ознайомлення з наказом про звільнення позивач дізнався про те, що його було звільнено не як особу, що проходила службу на підставі укладеного контракту, а як мобілізовану особу, що вплинуло на суму кінцевого розрахунку при звільненні. Наведені обставини обумовили звернення до суду з позовом про зміну підставу звільнення та перерахунок складових грошового забезпечення, що належали до виплати при звільненні. Крім того, позивач зазначає, що не отримав підйомні для членів родині під час переїзду на вимогу служби. Вказує про те, що подібна протиправна поведінка відповідачів завдала йому значних моральних страждань, та відповідно вимагає стягнення моральної шкоди.   
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 р., ухваленим за результатом розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, позовну заяву  задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо нарахування та виплати позивачу підйомної допомоги, відповідно до п. 1 ч. 4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги та зобов`язав військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу, відповідно до п. 1 ч. 4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги. У задоволенні іншої частини позовних вимог суд  відмовив.
          Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 р. виправлено описку в тексті рішення від 19 березня 2024 р. та зазначено замість невірного – «Військова частини НОМЕР_3 », вірне – «Військова частини НОМЕР_1 » (а.с.147,148).
          Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права. У поданій апеляційній скарзі він просить скасувати рішення суду першої інстанції, винести нову постанову, якою задовольнити позов:
- про визнання протиправними дій Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, які виразились у не перевірці даних при розгляді рапорту позивача на звільнення за станом здоров`я; 
- про визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України в особі Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту в частині ненарахування та невиплати подвійного розміру підйомної допомоги у зв`язку із переїздом на нове місце проходження військової служби;
- про визнання протиправним наказу командира військової служби НОМЕР_1 від 17.11.2023 № 321 в частині нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язання внести  зміни до наказу шляхом перерахування та виплати як контрактнику одноразової грошової допомоги;
- стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- стягнення моральної шкоди в повному обсязі. 
          Порушенням норм процесуального права, за твердженням скаржника, є розгляд судом першої інстанції справи за правилами спрощеного позовного провадження. Оскільки заявлена ним до стягнення сума перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму, суд був зобов`язаний розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Також, суд порушив строк розгляду справи, оскільки прийняв рішення через 110 днів після відкриття провадження у справі. Скаржник вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні решти позовних вимог, проігнорувавши його доводи, які були викладені у позовній заяві. 
          Письмові відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.  
Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини:
ОСОБА_1 з 01.03.2022 по 15.06.2022 проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 на посаді санітарного інструктора у званні солдат, а з 01.06.2022 - у званні - молодший сержант. Наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 09.06.2022 № 50 позивача призначено на посаду юрисконсульта юридичної служби військової частини НОМЕР_3 , присвоєно звання «молодший лейтенант юстиції» та укладено контракт про проходження військової служби до оголошення демобілізації; з 04.07.2023  присвоєно звання «лейтенант юстиції». Наказом голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 12.07.2023 № 97 позивача звільнено з посади юрисконсульта військової частини НОМЕР_3 та призначено на посаду командиру взводу охорони роти охорони батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 . Наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 25.10.2023  № 144 ОСОБА_1 звільнено з військової служби за станом здоров`я (у відставку) з виключенням з військового обліку. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2023 № 321 виключено зі списків особового складу. Ознайомившись зі спірним наказом позивач звернувся до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач має право на отримання підйомної допомоги, яку зобов`язав нарахувати та виплатити Військову частину НОМЕР_1 .
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Позивач не погодився із рішенням суду у повному обсязі та виклав свої вимоги в апеляційній скарзі.
          Колегія суддів звертає увагу, що за приписами статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги і  не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
В апеляційній скарзі позивач заявив позовну вимогу, яка не заявлялась  ним у позовній заяві, судом першої інстанції не розглядалась та не вирішувалась. Це - позовна вимога про визнання протиправними дій Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, які виразились у не перевірці даних при розгляді рапорту позивача на звільнення за станом здоров`я.
Враховуючи приписи статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів в межах цього апеляційного провадження зазначену позовну вимогу не розглядає.
Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Скаржник наполягає на тому, що справа за заявленими ним позовними вимогами мала розглядатись за правилами загального позовного провадження, оскільки ним оскаржено рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятьсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Колегія суддів зазначає, що спір між сторонами виник з приводу проходження та звільнення позивача з військової служби, яка віднесена Кодексом адміністративного судочинства України до публічної служби (п. 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу).
          Пунктом 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно пункту першого частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні  Закону України  "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Частиною 1, 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті, а саме - у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ініційований позивачем спір не належить до жодного із наведених у частині 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, а його, як скаржника, доводи в цій частині ґрунтуються на помилковому розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Отже справа за позовними вимогами позивача належить до категорії незначної складності і може розглядатись судом за правилами спрощеного позовного провадження.
Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції строку розгляду справи, колегія суддів зазначає, що перелік порушень норм процесуального права, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду,  наведений у  частини 3 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України. Недотримання судом строку розгляду справи не визначений законодавцем в якості такої підстави. 
Крім того, з 24 лютого 2022 р. суди України працюють в умовах воєнного стану, дотримуючись рекомендацій з організаційних питань роботи суддів, затверджених рішенням Ради суддів України № 23 від 05 серпня 2022 р. Цим рішенням звернуто увагу суддів на недопустимість ігнорування сигналів повітряної тривоги або інших сповіщень про небезпеку, які надходять від органів управління цивільного захисту. 
Щодо доводів скаржника про безпідставну відмову у задоволенні позовних вимог.
Наказом голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 25.10.2023 № 144  позивача, як командира взводу роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 бригади охорони, відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  звільнено з військової служби  у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) – (а.с.16). Позивач у позовній  заяві наполягав на тому, що він підлягав звільненню за пунктом 3 частини 5 статті 26 цього ж Закону.
Як стверджує позивач в апеляційній скарзі, відповідачем 1 під час розгляду справи до зазначеного вище наказу внесені зміни  та наказом від 22.11.2023 № 157 по особовому складу і виправлені помилки в частині невірно вказаної підстави звільнення. Також на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 у справі № 160/20950/23 цим же наказом № 157 від 22.11.2023 позивача поновлено на посаді юрисконсульта військової частини НОМЕР_3 і звільнено у відставку на підставі п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Колегія суддів дослідила зміст зазначених наказів та встановила, що наказ № 157, яким спірний наказ № 144 було викладено в іншій редакції в частині законодавчих підстав для звільнення позивача з військової служби, було видано Головою Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту 22 листопада 2023 р. (а.с.97). 
Тобто, на час подачі позивачем позовної заяви – 23 листопада 2023 р. (а.с.1) відпали підстави, якими була обґрунтована позовна вимога про визнання протиправним наказу голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 25.10.2023  № 144 в частині звільнення позивача з військової служби, згідно з пп. «б» п. 2 ч. 4     ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». При цьому, у відзиві на позовну заяву Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту підтвердила обставину допущеної нею помилки при підготовці наказу № 144 про звільнення позивача, тому виправила їх шляхом видання наказу № 157 (а.с.111).
Зважаючи на те, що виправлення помилки відбулось до відкриття провадження у цій справі, тобто до 29 листопада 2023 р., підстави для застосування положень пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України та закриття провадження у справі по зазначеній вище позовній вимозі – відсутні. Також, відсутні підстави і для здійснення перевірки спірного наказу № 144 на предмет його правомірності, оскільки редакція, яку оспорює позивач, не існує з 22 листопада 2023 р.
Колегія суддів звертає увагу,  що ОСОБА_1 14 серпня 2023 р. оскаржено в судовому порядку наказ Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту № 97 від 12 липня 2023 р. про звільнення його з посади юрисконсульта юридичної служби Військової частини НОМЕР_3 та призначення на посаду командира взводу охорони роти охорони батальйону охорони Військової частини   НОМЕР_1 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 р. у справі № 160/20950/23 зазначений наказ скасовано, ОСОБА_1 поновлено на посаді юрисконсульта юридичної служби Військової частини НОМЕР_3 з дня, наступного після його звільнення, тобто з 13.07.2023, зобов`язано Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту  нарахувати та виплатити    ОСОБА_1 різницю між грошовим забезпеченням за весь час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді у відповідності до вимог абз.3 частини 2 ст.8 Закону №2011-ХІІ. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта юридичної служби Військової частини НОМЕР_3 допущено до негайного виконання.
Наказом Голови Адміністрації  Державної спеціальної служби транспорту (по особовому складу) № 160 від 29 листопада 2023 р. пункт 14 наказу Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту  від 12 липня 2023 р. № 97 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади юрисконсульта юридичної служби 756 полку охорони і призначення на нижчу посаду командира взводу охорони роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 бригади охорони скасовано та поновлено його на посаді юридичної служби 756 полку охорони з 13 липня 2023 р. (а.с.98).
Тобто, ОСОБА_1 з 13 липня 2023 р. на підставі рішення суду від 27 листопада 2023 р.  наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту № 160 від 29 листопада 2023 р. поновлено на посаді юрисконсульта Військової частини НОМЕР_3 , а пунктом 2 цього ж наказу змінено наказ № 144 від 25 жовтня 2023 р., який викладено в новій редакції (а.с.98).  
          При цьому, наказ № 321 командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), яким ОСОБА_1 з 17 листопада 2023 р. був виключений зі списків особового складу, прийнято 17 листопада 2023 р. на реалізацію наказу № 144 від 25 жовтня 2023 р., тобто до внесення змін, які були здійснені наказом № 157 від 22 листопада 2023 р. та наказом № 160 від 29 листопада 2023 р.
          Але після рішення суду у справі № 160/20950/23 ОСОБА_1 поновлено на службі  у Військовій частині НОМЕР_3 , а наказ № 321 від 17 листопада 2023 р. видавав командир Військової частини НОМЕР_1 . Відтак, після поновлення позивача на службі у Військовій частині НОМЕР_3 ,  командир Військової частини НОМЕР_1 не має жодних правових підстав приймати рішення, які стосуються звільнення позивача, у тому числі, вносити зміни до наказу  № 321 від 17 листопада 2023 р.  
          Отже, пред`явлені позивачем позовні вимоги до Військової частини НОМЕР_1 , які пов`язані з його звільненням з військової служби,  є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. 
          Щодо позовної вимоги про виплату подвійного розміру підйомної допомоги.
Суд першої інстанції частково задовольнив цю позовну вимогу, зазначивши про те, що підйомна допомога передбачає виплату грошової допомоги військовослужбовцю, що вже несе службу, у зв`язку з переїздом, а тому первісне прибуття позивача до служби не є підставою для нарахування підйомної допомоги. Так само відсутні підстави для нарахування підйомної допомоги на членів родини позивача, оскільки ОСОБА_1 не подавався рапорт, згідно до вимог Порядку №45, та не надано доказів того, що члени його родини переїжджали разом з ним. 
Частиною 1 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги затверджено Наказом Міністерства оборони України № 45 від 05.02.2018 (Порядок №45).
Відповідно до п. 2 Порядку №45, право на отримання підйомної допомоги і добових для військовослужбовців виникає на дату прийняття військовослужбовцем посади та справ - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посаду. Розмір підйомної допомоги обчислюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, установлених військовослужбовцю за новим місцем військової служби на дату, коли військовослужбовець приступив до виконання обов`язків за посадою (зарахування на навчання), або на дату прибуття до нового місця дислокації військової частини, на членів сім`ї - на дату реєстрації рапорту військовослужбовця про виплату підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, які переїхали з ним до нового місця військової служби.
Згідно з п. 3 Порядку №45 виплата військовослужбовцям підйомної допомоги та добових здійснюється за новим місцем військової служби (місцем навчання) відповідно до наказу командира (начальника) військової частини (військового навчального закладу) із зазначенням нарахованої суми виплат.
Відповідно п. 5 Порядку №45 підйомна допомога та добові в разі переїзду на нове місце військової служби на членів сім`ї військовослужбовця виплачуються на підставі наказу командира військової частини із зазначенням у ньому нарахованої суми до виплати, який видається на підставі рапорту військовослужбовця про виплату підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, які переїхали з ним до нового місця військової служби.
Відповідно до п. 13 Порядку №45, виплата підйомної допомоги та добових здійснюється, якщо звернення щодо їх отримання надійшли протягом трьох років із дня виникнення права на їх отримання.
З огляду на відсутність апеляційної скарги відповідачів, колегія суддів позбавлена можливості здійснити перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині, якою позовні вимоги задоволено. Разом з цим, колегія суддів вважає, що суд правильно визначив, що підйомні виплачуються військовослужбовцю, який здійснює переїзд на нове місце служби. Прибуття військовослужбовця на первісне, після укладення контракту, місце служби не вважається «новим» у розумінні наведених вище нормативно-правових актів, тому позивач не має право на виплату підйомних у подвійному розмірі. Ним також не доведена обставина переїзду його сім`ї, на що вказав і суд першої інстанції.
Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Позивач просив стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 30000 грн., не погодившись із рішенням суду першої інстанції, який відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги.
Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із положень  статті 23 Цивільного кодексу України, за якими моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як зазначено у п. 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У позовній заяві обставина заподіяння моральної шкоди обґрунтована позивачем неправильним застосуванням відповідачами «адміністративного права», що викликало у нього тривогу, занепокоєння, стрес, розчарування    (а.с.5).
Суд першої інстанції  відмовив у відшкодуванні моральної шкоди з тієї підстави, що позивач не довів факт заподіяння йому душевних страждань відповідачами. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову в цій частині, не допустивши порушень норм матеріального права.
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженого рішення суду, що передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 р. в адміністративній справі № 160/30721/23 –  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили 25 червня 2024 р. і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий