УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2024 року
м. Київ
справа № 314/2693/22
провадження № 51 - 4027 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 липня 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 13 травня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022082210000445 по обвинуваченню 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Привільне Вільнянського району Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України),   
встановив:
За вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 липня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, 28 серпня 2022 року приблизно о 21:30 год, ОСОБА_5 , перебуваючи на відкритій ділянці місцевості, що прилягає до домоволодіння АДРЕСА_2 , маючи раптово виниклий умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень, кулаком правої руки наніс ОСОБА_6 один удар в ділянку підборіддя, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження, які мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження, в результаті чого ОСОБА_6 помер на місці події.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 13 травня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 липня 2023 року - без змін. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про перегляд оскаржуваних судових рішень. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зокрема зазначає, що:
?          ?у діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та його дії необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України;
?          суд першої інстанції не надав оцінку показанням свідка ОСОБА_7 , які узгоджуються із показаннями обвинуваченого та підтверджуються протоколом слідчого експерименту за його участю;
?           ОСОБА_5  діяв в умовах уявної оборони, оскільки втрутився у конфлікт лише після того, як почув, що у ОСОБА_8 був ніж, яким він погрожував неповнолітньому ОСОБА_7 ;
?           ОСОБА_5 завдав лише один удар потерпілому, після чого відбіг, що підтверджується показаннями свідка та потерпілого. Вказане, на думку захисника, свідчить про відсутність умислу на настання саме таких тяжких наслідків;
?          апеляційний суд відмовив у повторному допиті свідка ОСОБА_7 та дослідженні протоколу слідчого експерименту за його участю;
?          судами допущені порушення вимог ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України). Судові рішення є невмотивованими та не відповідають вимогам ст. 370 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи захисника ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності. 
Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку, були допитані обвинувачений ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_9 , свідки ОСОБА_10 ,  ОСОБА_8 , ОСОБА_7 ,  ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 29 серпня 2022 року, відповідно до якого оглянуто територію домоволодіння АДРЕСА_2 ; даними висновку експерта № 230 від 10 жовтня 2022 року, згідно якого причиною смерті ОСОБА_6 стала внутрішньочерепна травма, яка виразилась крововиливами під м`які мозкові оболонки головного мозку та ускладнилась розвитком його набряку, який і став безпосередньою причиною смерті. Внутрішньочерепна травма у  ОСОБА_6 утворилася за механізмом тупої травми та могла утворитись в результаті як одного так і в результаті сукупності двох травматичних впливів твердим тупим предметом, які припали в ділянку підборіддя та лівого ока; даними протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 від 07 вересня 2022 року; даними протоколу проведення слідчого експерименту за участю неповнолітнього свідка ОСОБА_7 від 07 вересня 2022 року; даними протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_8 від 09 вересня 2022 року; даними протоколу проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 від 09 вересня 2022 року, а також висновками експертів.
Верховний Суд звертає увагу, що розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, і вбивства через необережність здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною.
Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення - умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). Водночас винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони вказаного злочину є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження у прямій, і непрямій формі. Зокрема, непрямий умисел наявний тоді, коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на певні обставини, які могли б їх відвернути, якщо у засудженого не було чітко визначеного у свідомості уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків. Питання про умисел винного або його відсутність необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку засудженого та потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.
Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання не усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
Водночас, погоджуючись з позицією суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції виходив із встановлених обставин кримінального правопорушення, оцінивши в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, у відповідності до вимог ст. 94 КПК України. 
Так, відповідно до досліджених у суді першої інстанції експертиз щодо встановлення механізму та локалізації тілесних ушкоджень, потерпілому ОСОБА_6 було завдано один удар в ділянку підборіддя, від якого утворилась внутрішньочерепна травма, яка виразилась крововиливами під м`які мозкові оболонки головного мозку, ускладнилась розвитком небезпечного для життя стану - набряку головного мозку, яка знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та в даному випадку викликала смерть потерпілого.
Крім того, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що згідно з обставинами кримінального провадження, між обвинуваченим ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_6 безпосередньо до нанесення удару конфліктів взагалі не було. За твердженням обвинуваченого потерпілий не становив йому жодної загрози, не висловлював в його бік жодних погроз, взагалі не брав участі в конфлікті, а лише виходив з двору домоволодіння та наблизився до обвинуваченого, який безпричинно, мовчки, без жодних пояснень, завдав один цілеспрямований удар значної сили останньому в підборіддя, від чого потерпілий майже одразу впав на землю та більше не підіймався.
Апеляційний суд також зазначив, що вказане повністю підтверджується як показаннями самого обвинуваченого, так і показаннями потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_12 , а також змістом протоколів проведення слідчих експериментів за їх участі, висновком експерта № 230 від 10 жовтня 2022 року та поясненнями судово-медичного експерта ОСОБА_13 .
Так, суди зауважили, що у своїх показаннях експерт ОСОБА_13 категорично зазначила, що внутрішньочерепна травма утворилась саме від удару в ділянку підборіддя, а можливість її утворення від падіння та удару обличчям об поверхню виключається.
У той же час, суд апеляційної інстанції встановив, що сам обвинувачений пояснював, що він наніс потерпілому удар кулаком «на випередження», коли останній тільки вийшов з двору домоволодіння, жодних погроз потерпілий йому не виказував.
Тож, урахувавши характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб нанесення, тяжкість та локалізацію тілесного ушкодження, яке потерпілому завдано у життєво важливий орган - голову, а також поведінку обвинуваченого, який одразу після нанесення удару втік з місця вчинення злочину, допомоги потерпілому не надав, швидку не викликав, - суди дійшли висновку, що усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_5 мав умисел на заподіяння потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, але необережно ставився до настання наслідків у вигляді його смерті.
Апеляційний суд також зауважив, що ОСОБА_5 , достовірно розуміючи, що він має суттєву фізичну перевагу над ОСОБА_6 , умисно та цілеспрямовано наніс йому один удар значної сили в область підборіддя, безпосередніми наслідками якого стало тілесне ушкодження, яке вже саме по собі було тяжким та спричинило його смерть.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що, на підставі наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, місцевий суд правильно встановив, що характер дій ОСОБА_5 свідчив про спрямованість його умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, і жодних обставин, що дають підстави для кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ст. 119 КК України як вбивство, вчинене через необережність, не встановлено.
Щодо доводів захисника про те, що  ОСОБА_5 діяв в умовах уявної оборони, оскільки втрутився у конфлікт лише після того, як почув, що у ОСОБА_8 був ніж, яким останній погрожував неповнолітньому ОСОБА_7 та з метою захистити неповнолітнього від протиправних посягань групи осіб, які перебували у стані алкогольного сп`яніння
 
Відповідно до ст. 37 КК України, уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.
Водночас уявна оборона виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення.
Однак, якщо особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення, але при цьому перевищила межі захисту, що дозволяються в умовах відповідного реального посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності як за перевищення меж необхідної оборони.
Проте, якщо в обстановці, що склалася, особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального суспільно небезпечного посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності за заподіяння шкоди через необережність.
Тож, суд апеляційної інстанції, проаналізувавши позицію сторони захисту, показання потерпілої, свідків та наявні у справі докази, дійшов висновку, що факт вчинення потерпілим ОСОБА_6 дій, які могли би бути розцінені ОСОБА_5 як посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого чи свідка ОСОБА_7 , а також створення реальної загрози заподіяння шкоди, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим, підстави для виникнення стану як необхідної, так і уявної оборони, у обвинуваченого були відсутні.
Так, судами встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 хоча і не визнав своєї вини у вчиненні злочину, зазначаючи що умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень не мав, однак не заперечував того, що все ж таки саме ним були спричинені поранення ОСОБА_6 , водночас наголошував, що це було зроблено в порядку самозахисту та захисту свідка ОСОБА_7 .
Втім, апеляційний суд зазначив, що жоден зі свідків не повідомляв про те, що потерпілий наносив ОСОБА_5 чи ОСОБА_7 будь-які тілесні ушкодження, обвинувачений на підтвердження цього жодних доказів не надав, а також не заявляв клопотань про допит інших свідків, яким був би відомий такий факт протиправних дій потерпілого.
Варто зауважити, що апеляційний суд критично оцінив доводи сторони захисту з приводу того, що обвинувачений ОСОБА_5 наніс удар потерпілому ОСОБА_6 з метою захисту неповнолітнього ОСОБА_7 , якому нібито свідок ОСОБА_8 погрожував ножем, оскільки згідно встановлених судом першої інстанції обставин, які ніким не оспорювалися, відразу після нанесення потерпілому удару обвинувачений залишив місце події. 
Водночас апеляційний суд врахувавши те, що обвинувачений завдав удару не тій особі, яка нібито погрожувала його другу, а також, що жоден зі свідків не повідомив, що після нанесення вказаного удару обвинувачений поцікавився долею свого друга, дійшов висновку, що є повністю нелогічними дії обвинуваченого в разі, якщо б він дійсно намагався врятувати останнього.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції критично оцінив версію обвинуваченого в цій частині, і вважав, що його показання є лише позицією захисту, яка має на меті уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину, та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів, оскільки показання обвинуваченого не тільки не підтверджуються показаннями потерпілої та свідків, а й навпаки, повністю спростовуються ними.
Разом з тим, апеляційний суд слушно зауважив, що нанесення потерпілому цілеспрямованого удару в підборіддя при відсутності будь-яких активних дій з боку потерпілого, свідчить виключно про бажання нанести йому тілесні ушкодження, а не про перебування в стані необхідної чи уявної оборони.
Враховуючи те, що обвинувачений наніс потерпілому удар раптово та безпричинно, жодних неправомірних дій по відношенню до обвинуваченого чи свідка ОСОБА_7 потерпілий не вчиняв, вказане у сукупності свідчить про відсутність реальної загрози з боку потерпілого. Суд також дійшов переконання, що додаткову мету дій ОСОБА_5 підтверджують і його дії після вчинення злочину, а саме те, що він миттєво залишив місце вчинення злочину та не надав і не намагався надати потерпілому допомогу.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов слушного висновку, що в цьому випадку не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається (чи захищає), невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання, тож обставини цієї справи не давали підстав для висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, яке б виправдало заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до його смерті.
Отже, з огляду на фактичні обставини справи та наявні у справі докази судами не встановлено, від якого саме суспільно небезпечного посягання або реальної загрози такого посягання захищався обвинувачений шляхом заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
На підставі викладеного, суди обґрунтовано визнали неприйнятними доводи захисника про те, що обвинувачений діяв в умовах уявної оборони. 
Апеляційний суд, переглядаючи вирок урахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисника про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
У касаційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності зміни чи скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 липня 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 13 травня 2024 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                           ОСОБА_3