ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4895/24                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Войтович І.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 липня 2024 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:                                                              Бєлової Л.В.
суддів:                                                                                Аліменка В.О.,
                                                                                Файдюка В.В.,   

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві у порядку ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просив: 
1. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у донарахуванні та стягненні на користь ОСОБА_1 недоплаченої частини щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік у розмірі 11566,00 грн.;
2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (код ЄДРПОУ 42098368, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053) донарахувати та стягнути на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ), недоплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік у розмірі 11566,00 грн. (одинадцять тисяч п`ятсот шістдесят шість гривень нуль копійок).
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 170 КАС України, у зв`язку з тим, що у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Також апелянт просить закрити провадження у справі №640/14232/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до обмеження доступу до правосуддя, а саме: застосував пункт 4 частини 1 статті 170 КАС України без урахування Закону України № 2825-ІХ «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», згідно з яким до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом. Апелянт стверджує, що 01.09.2022 Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження у справі № 640/14232/22 та в порушення вимог ч. 1 ст.258 КАС України (строк розгляду справи) справа № 640/14232/22 не розглянута.
Також апелянт зазначає, що до нового позову позивач подав заяву про закриття провадження у справі № 640/14232/22, але оскаржуваною ухвалою відмовлено у відкритті нового провадження у справі.
Отже, на переконання позивача, існує правова колізія: провадження у справі №640/14232/22 відкрите, але Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, справа не розглядається і Київським окружним адміністративним судом не витребовується для розгляду. Заява про закриття провадження у справі 640/14232/22 не розглядається,  Київський окружний адміністративний суд відмовляє у відкритті нового провадження.
Крім того, апелянт наголошує, що суд першої інстанції постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі в порушення ч. 2 ст. 170 КАС України, яка передбачає, що суддя постановляє ухвалу не пізніше п`яти днів з дня надходження позовної заяви, оскільки позовна заява надійшла до суду 29.01.2024, а оскаржувана ухвала постановлена 08.02.2024.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.
Після надходження матеріалів справи (04 липня 2024 року), ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 23 липня 2024 року.
08 липня 2023 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта.
У відкрите судове засідання 23 липня 2024 року сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. 
Згідно з частиною другою статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, а також враховуючи клопотання апелянта про розгляд справи за його відсутності, колегія суддів на місці ухвалила проводити розгляд справи за відсутності представників сторін.
Згідно з частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Згідно з ч. 5 ст. 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.
Перевірити наявність або відсутність аналогічного (подібного, тотожного) позову і його повернення або відмова у відкритті провадження у справі є імперативним (безальтернативним) обов`язком суду (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 520/7339/2020).
Верховний Суд у постанові від 08.02.2022 у справі № 540/8609/21 дійшов висновку про те, що подібним спором визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю тотожні за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду і є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.
Подібність справ і відносин визначається за такими основними критеріями: суб`єктним, об`єктним і змістовним. Необхідно враховувати суб`єктний склад учасників відносин, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору); об`єкт і предмет правового регулювання, однаковість матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, умови застосування правових норм (зокрема, щодо часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, установлені судом фактичні обставини. 
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, дійшов висновку про те, що у справі № 640/14232/22 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.09.2022 відкрито провадження між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, у зв`язку з чим, наявні підстави для відмови у відкритті провадження у цій справі.
Колегія суддів, розглянувши справу, встановила наступне.
З матеріалів справи вбачається, що позивач у 2024 році звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить:
1. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у донарахуванні та стягненні на користь ОСОБА_1 недоплаченої частини щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік у розмірі 11566,00 грн.;
2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві донарахувати та стягнути на користь ОСОБА_1 , недоплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік у розмірі 11566,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що є військовим пенсіонером та має право на виплату щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік згідно зі ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як особа з інвалідністю внаслідок війни II групи, у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Однак відповідач виплатив таку допомогу в сумі 3906,00 грн. на підставі положень постанови Кабінету Міністрів України від 07 травня 2022 р. № 540. У зв`язку з чим, позивач 04.01.2024 звернувся до відповідача із заявою вх.№444/Ш-2600-24 про донарахування і стягнення невиплаченої частини одноразової грошової допомоги до 5 травня 2022 року у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Натомість, відповідач відмовив листом №2938-444/111-02/8-2600/24 у донарахуванні та стягненні невиплаченої частини одноразової грошової допомоги до 5 травня 2022 року.
Також у адміністративному позові та апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що вже звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання виплатити частину щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня за 2022 рік. Окружний адміністративний суд м. Києва 01.09.2022 відкрив провадження у справі № 640/14232/22. Однак, 13.12.2022 Законом України №2825-ІХ Окружний адміністративний суду міста Києва ліквідовано. У подальшому, 20.11.2023 позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду із заявою про витребування з Окружного адміністративного суду міста Києва справи № 640/14232/22. Проте, станом на 29.01.2024 справа № 640/14232/22 з Окружного адміністративного суду міста Києва не витребовувалась. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з новим позовом.
Дійсно, з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у справі № 640/14232/22 ОСОБА_1 у 2022 році звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в перерахунку та виплаті ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5- го травня за 2022 рік, як особі з інвалідністю 2-ої групи внаслідок війни, у відповідності до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком (згідно Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року №3-р/2020).
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (код ЄДРПОУ 42098368, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м.Київ, 04053) донарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) щорічну разову грошову допомогу до 5-го травня за 2022 рік, як особі з інвалідністю 2-ої групи внаслідок війни, у відповідності до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком (згідно Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року №3-р/2020).
Аналізуючи вказані вище норми законодавства вбачається, що позови уважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2018 року у справі №  809/487/18 зазначив, що підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.
При цьому, не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.
Також, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається.
Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №  9901/433/18, а також Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2024 року у справі № 140/5864/23.
Дослідивши сторони, предмет і підстави адміністративних позовів у справі № 640/14232/22 та у справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку що вказані справи є подібними, що перешкоджає повторному зверненню позивачем до суду за вирішенням спору у справі № 320/4895/24. 
Колегія суддів звертає увагу, що звернення 04.01.2024 позивачем до відповідача із заявою вх.№444/Ш-2600-24 про донарахування і стягнення невиплаченої частини одноразової грошової допомоги до 5 травня 2022 року та отримання на цю заяву відповіді, не є обставиною, яка змінює підстави адміністративного позову, з яким позивач звернувся до суду у цій справі, оскільки під час подання позивачем первісної заяви йому були відомі обставини невиплати відповідачем грошової допомоги у повному розмірі за 2022 рік, як вважає позивач. Повторне звернення позивача до відповідача з одним і тим же питанням і отримання відповіді на відповідне питання не створює нових спірних правовідносин між сторонами. 
Натомість, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.
Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Із змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.
Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права   в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на судовий захист є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Як зазначалось, позивач у 2022 році звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання виплатити частину щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня за 2022 рік.
01.09.2022 Окружний адміністративний суд м. Києва відкрив провадження у справі № 640/14232/22.
Однак, 13.12.2022 Законом України №2825-ІХ Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано.
У подальшому, 20.11.2023 позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду із заявою про витребування з Окружного адміністративного суду міста Києва справи № 640/14232/22.
Проте, станом на час звернення до суду з адміністративним позовом (29.01.2024) у справі, яка розгадається, справа № 640/14232/22 Окружного адміністративного суду міста Києва залишається не розглянутою та не вирішеною. 
Отже, позивач з вересня 2022 року по теперішній час позбавлений гарантованого їм національним та Європейським законодавством права на доступ до правосуддя.
Крім того, колегія суддів зазначає, що Верховна Рада України 16 липня 2024 року прийняла Закон № 3863-ІХ «Про внесення зміни до пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», яким, зокрема, передбачено, що адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.
Пунктом 2 Прикінцевих положень вказаного Закону передбачено, що Державній судовій адміністрації України протягом 60 днів з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити порядок передачі судових справ, та опублікувати в газеті "Голос України" повідомлення про його затвердження.
Однак, станом на час розгляду цієї справи вказаний Закон не набрав чинності, що свідчить про збільшення невизначеності строків розгляду справи позивача, яка  пов`язана, зокрема, з розробкою та затвердження порядку передачі судових справ, виявленням справи і направлення її до іншого суду тощо.
Також колегія суддів враховує, що одним із основних принципів адміністративного судочинства є розумність строків розгляду справи судом (п. 8 ч. 3 ст. 2 КАС України).
Пунктом 11 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що розумний строк - найкоротший строк розгляду і вирішення адміністративної справи, достатній для надання своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту порушених прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.
Враховуючи викладені обставини та докази у їх сукупності, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до обмеження права позивача на судовий захист, регламентованого, зокрема, статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України.
За таких обставин ухвала Київського окружного адміністративного суду 08 лютого 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі є протиправною та підлягає скасуванню.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі з порушенням строку, передбаченого ч. 2 ст. 170 КАС України, не заслуговує на увагу, оскільки таке порушення, на думку апелянта, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, які передбачені (підстави) ч. 3 ст. 317 КАС України.
Щодо вимоги апелянта про закриття провадження у справі №640/14232/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, то колегія суддів вважає її безпідставною, оскільки таке питання може бути вирішено безпосередньо судом у порядку ст. 238 КАС України, у тому числі, якщо позивач відмовиться від позову, який буде розглядати справу по суті позовних вимог. Положеннями чинного процесуального законодавства не передбачено закриття судом провадження у іншій адміністративній справі, яка знаходиться на розгляді суду.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
Керуючись ст.   243,   315,   320,   322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:

Апеляційну  скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року - задовольнити.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                          В.О. Аліменко,

В.В. Файдюк