ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 711/4773/23
провадження № 61-14026св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна Марина Володимирівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2023 року у складі судді Піковського В. Ю. та постанову Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Гончар Н. І., Фетісової Т. Л.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Корчемна М. В., про визнання договору дарування недійсним.
 
Позов мотивований тим, що у серпні 2020 року позивач уклав з дочкою - відповідачкою, договір дарування квартири 
АДРЕСА_1 . Позивач звертав увагу на те, що він помилився щодо правової природи правочину та прав і обов`язків сторін, уклавши договір дарування замість договору довічного утримання. Вчиненню договору дарування, а по суті договору утримання, передувало ще й те, що він постійно хворів та лікувався на стаціонарі й амбулаторно, внаслідок чого був дуже виснажений душевно, фізично та матеріально.
 
Вказував, що відповідачка в кінці лютого 2022 року виштовхала його за двері спірної квартири на вулицю. Тому він вимушений був повернутися до квартири 
АДРЕСА_2 . На теперішній час він фактично безхатько, вимушений проживати в жахливих, побутових та морально-етичних умовах у квартирі АДРЕСА_2 , звідки його постійно виганяють його колишня дружина та молодша донька.
 
Позивач звертав увагу на те, що він є людиною похилого віку (на момент вчинення спірного правочину йому виповнилося 80 років), має статус «Дитина війни», за станом здоров`я у зв`язку з віковими захворюваннями потребує стороннього догляду й піклування. Крім цього, спірна квартира є єдиним його житлом. Позивач зареєстрований у вказаній квартирі з 27 грудня 2018 року. Витрати на утримання квартири та сплату комунальних послуг він ніс до березня 2021 року. 
 
Вважав, що під час укладення оспорюваного договору дарування його вік, стан здоров`я та потреба у сторонньому догляді, утриманні й допомозі впливали на сприйняття ним фактичних обставин правочину та його волевиявлення, яке було сформоване під впливом помилки, оскільки він вважав, що укладає договір довічного утримання, за умови якого відповідачка буде здійснювати догляд за ним, тобто він помилявся стосовно правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, що має істотне значення. Вказані обставини свідчать про недійсність договору дарування ним свого житла відповідачці, оскільки внутрішня його воля як учасника правочину не відповідала її зовнішньому прояву, тобто цей правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів.
 
ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування від 13 серпня 2020 року квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Корчемною М. В.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 27 квітня 2023 року 
в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивоване тим, що спірний договір дарування не встановлює обов`язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. У свою чергу, оспорюваний договір було укладено у приватного нотаріуса Корчемної М. В., у присутності обох сторін, які 
у подальшому підписали договір. Приватний нотаріус договір прочитала вголос, позивач не надав доказів, що помилка дійсно мала місце, а незнання закону чи його неправильне тлумачення не може бути підставою для визнання правочину недійсним. На момент укладення спірного договору позивачу було 80 років, він не був інвалідом, матеріали справи не містять доказів того, що станом на 
2020 рік він мав особливі потреби у догляді та сторонній допомозі. Позивач також не довів, що загальний стан його здоров`я, сукупність захворювань могли вплинути на свідомість і він не розумів значення своїх дій, укладаючи договір дарування, помилково вважаючи його договором із встановленням певних обов`язків з його догляду ОСОБА_2 . Підстав перевірки під час розгляду справи обставини, що стан здоров`я позивача міг вплинути на його волевиявлення, суд не встановив. 
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2023 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
28 вересня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди повно та всебічно не дослідили докази, що призвело до ухвалення незаконних рішень, висновки яких суперечать правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним 
у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, від 18 червня 
2014 року у справі № 6-69цс14, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, 
у яких зазначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним. Істотне значення має помилка, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов?язків сторін. Вказує, що внаслідок похилого віку позивач потребував сторонньої допомоги, а тому мав на меті укласти саме договір довічного утримання.
 
Заявник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права. Як підстави касаційного оскарження цих судових рішень визначив те, що:
 
суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц, щодо визнання недійсним правочину, вчиненого під дією помилки, зокрема особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, 
а також те, що вона має істотне значення;
 
суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 718/955/20, за змістом яких самий лише факт прочитання сторонами тексту договору дарування, роз`яснення їм нотаріусом суті укладеного договору не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання такого договору недійсним;
 
суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 13 травня 2015 року у справі № 126/2609/19, відповідно до яких особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін 
і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим 
у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування;
 
суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили докази, наявні у матеріалах справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 вересня 2023 року касаційну скаргу передано судді-доповідачу Погрібному С. О.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2023 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Придніпровського районного суду м. Черкаси.
 
16 жовтня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 січня 2024 року касаційну скаргу і матеріали справи передано судді-доповідачу Коротуну В. М.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволенняз таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
ОСОБА_1 є власником квартири 
АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 грудня 
2018 року № 3450, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, та зареєстрований за цією адресою з 27 грудня 2018 року.
 
05 березня 2019 року позивач з відповідачкою уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який 22 березня 2019 року було розірвано в нотаріальному порядку. Розірвання попереднього договору дарування ОСОБА_1 в позовній заяві пояснював тим, що його дочка - відповідачка у справі після передання їй квартири не виконала своєї обіцянки щодо утримання батька та поїхала на заробітки.
 
13 серпня 2020 року ОСОБА_1 знову подарував ОСОБА_2 квартиру 
АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом 
Корчемною М. В., підписаний сторонами та зареєстрований в реєстрі за № 1773.
 
Відповідно до пункту 6 договору сторони, що підписалися, підтверджують, що: вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим, і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину, а також сторони свідчать, що зміст цього договору їм роз`яснено нотаріусом у повному обсязі, текст договору прочитаний ними повністю, а також прочитаний їм нотаріусом уголос.
 
19 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області щодо психологічного фізичного насильства, яке застосовують до нього його дочка, ОСОБА_2 , та внук (її син), ОСОБА_3 .
 
Згідно з талоном-повідомленням від 15 серпня 2022 року єдиного обліку 
№ 33589 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію 13 липня 2022 року о 09:29 год надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 13 липня 2022 року о 09:27 год за адресою: АДРЕСА_3 , адвокат ОСОБА_4 повідомила, що дочка нанесла тілесні ушкодження та виганяла батька з квартири.
 
На звернення адвоката Грачової Т. Г. Черкаське районне управління поліції 
20 вересня 2022 року надало відповідь № 12256/46/01-2022 про те, що в ході здійснення реагування на повідомлення від 13 липня 2022 року 
у ОСОБА_1 відібрано заяву та пояснення; щодо ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за частиною першою статті 173-2 КУпАП.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
 
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
 
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку: неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
 
Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.
 
Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 
27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, на яку заявник посилається 
у касаційній скарзі.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів 
є недопустимим».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику 
з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); 
б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення спірного договору дарування він помилився стосовно його правової природи та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсними, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки їх укладення.
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів та вважає, що оскаржувані рішення не підлягають скасуванню з огляду на таке.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) зазначено, що «лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах».
 
Матеріали справи не містять відомостей про те, що вік (80 років на день укладення договору) або стан здоров`я позивача викликав необхідність укладення саме договору довічного утримання, а не дарування.
 
Тому правильним є висновок судів про відсутність у справі належних 
і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваного договору дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.
 
При цьому суди правильно врахували, що 05 березня 2019 року позивач уже укладав з відповідачкою договір дарування квартири 
АДРЕСА_1 , який 22 березня 2019 року було розірвано в нотаріальному порядку.
 
Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину (звернення до суду з цим позовом через більше ніж 2 роки з моменту укладення спірного правочину) не створює уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть лише слугувати підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
 
За встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час його укладення.
 
Доводи касаційної скарги таких висновків судів не спростовують.
 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду і Верховного Суду України викладених у постановах, наведених заявником у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2023 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат, понесених заявником, відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Щодо заявлених клопотань
 
25 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про відкликання касаційної скарги.
 
Верховний Суд листом від 03 листопада 2023 року роз?яснив ОСОБА_1 його право на відмову від касаційної скарги та наслідки закриття касаційного провадження у справі, а також те, що після винесення 03 жовтня 2023 року ухвали про відкриття касаційного провадження у справі заявник не може відкликати касаційну скаргу. Одночасно запропонував підтвердити або спростувати наміри відмови від касаційної скарги.
 
16 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву, у якій просить спростувати відмову від касаційної скарги і скасувати заяву про відкликання касаційної скарги.
 
Відповідно до частин третьої і четвертої статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право відкликати її до постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження. Особа, яка подала касаційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення касаційного провадження.
 
Ураховуючи те, що заява ОСОБА_1 про відкликання його касаційної скарги надійшла після відкриття касаційного провадження, а заяви про відмову від касаційної скарги він не надіслав, його заява не відповідає вимогам статті 398 ЦПК України, тому задоволенню не підлягає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відкликання касаційної скарги відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. М. Коротун
 
Є. В. Коротенко
 
М. Є. Червинська