ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 р. 	Справа № 480/13295/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 р. (ухвалене суддею Гелета С.М.)  по справі № 480/13295/23
за позовом                ОСОБА_1  
до              Головного управління Національної поліції в Сумській області                      
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Сумській області №494 о/с від 20.11.2023 р. у частині призначення капітана поліції ОСОБА_1 старшим дільничним офіцером поліції сектору превенції відділення поліції № 1 (м. Кролевець) Конотопського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області, встановлення йому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 р. № 988 посадового окладу в розмірі 2500 гривень, надбавку за специфічні умови проходження служби в поліції у розмірі 45 відсотків посадового окладу, з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби, звільнивши з посади старшого інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 (с. Недригайлів) Роменського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Сумській області, поновити капітана поліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 (с. Недригайлів) Роменського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області.
Рішенням Сумського  окружного адміністративного суду 13.03.2022 р.   у задоволенні  позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням  суду першої   інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сумського  окружного адміністративного суду 13.03.2022 р.    та  прийняти  постанову, якою  позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт  посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність  висновків суду обставинам справи.
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно із ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді старшого інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 (с. Недригайлів) Роменського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області.
На підставі подання заступника начальника ГУНП в Сумській області від 20.11.2023 р., наказом ГУНП в Сумській області № 494 о/с від 20.11.2023 р. позивач призначений на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції № 1 (м. Кролевець) Конотопського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області, звільнивши з посади старшого інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 (с. Недригайлів) Роменського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області.
Не погодившись із вищевказаним наказом  відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем дотримано  вимоги чинного законодавства  при звільненні позивача з посади.
Суд апеляційної інстанції  погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні  позову з наступних підстав. 
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію" (Закон №580, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Статтею 3 Закону № 580-VIII встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Рівень довіри населення до поліції є основним критерієм оцінки ефективності діяльності органів і підрозділів поліції (ч. 3 ст. 11 Закону № 580-VIII).
Згідно із  ч. 1 ст. 17 Закону № 580-VIII, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Відповідно до  ч. 1 ст. 59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України (ч. 3, ч. 4 ст. 59 Закону № 580-VIII).
Наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016  р. № 1235 затверджено Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції (в подальшому – Порядок № 1235).
Згідно з п. 1 розд. ІІ Наказу № 1235, підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності, серед іншого, є переміщення по службі.
Відповідно до п. 2 розд. ІІІ Наказу № 1235, підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу. Переліком визначено, що документами з питань проходження служби є: рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі; подання про призначення на посаду; подання про встановлення додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до норм ч. 1 ст. 60 Закону № 580-VIII, відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.
Згідно із  ст. 65 Закону № 580-VIII, переміщення поліцейських здійснюється: на вищу посаду - у порядку просування по службі; на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону;  на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону; у зв`язку із зарахуванням на денну форму навчання за державним замовленням, у тому числі до магістратури, ад`юнктури та докторантури закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.
Відповідно до ч. 4 ст. 65 Закону № 580-VIII , поліцейський, переміщений з вищої посади на посаду, нижчу ніж та, яку він займав, у подальшому просувається по службі з дотриманням вимог, визначених цим Законом, а звільнений з посади в дисциплінарному порядку, - після зняття дисциплінарного стягнення.
Згідно  із ч. 8 ст. 65 Закону № 580-VIII, переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. Поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади.
Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський (ч. 9  ст. 65 Закону № 580-VIII).
Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці. В той же час, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюються Законом України "Про Національну поліцію".
У рішенні від 07.05.2002  р. № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) Конституційний Суд України зазначив, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відповідно, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні питання або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відсутність у Законі № 580-VIII, норми про обов`язковість згоди поліцейського на переміщення в іншу місцевість на рівнозначну посаду для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, вказує не про неврегульованість цих правовідносин нормами спеціального законодавства, а про їх вирішення у спосіб, відмінний від правового регулювання трудових відносин відповідно до норм трудового законодавства.
Згідно із ст. 3 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану",  у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. У період дії воєнного стану норми частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються.
Оскільки порядок переміщення поліцейських по службі врегульовано спеціальним Законом № 580-VIII, а згідно Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" переведення працівника на іншу роботу можливе без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України застосуванню не підлягають.
Частину 8 статті 65 Закону № 580-VIII, в редакції, яка діє тимчасово, на період введення в Україні воєнного стану, було доповнено абзацом другим, який передбачає, що поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади, а статтею 65 Закону № 580-VIII визначено, що відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.
Тобто, зміни в спеціальному законодавстві з питань проходження служби в поліції, що відбулися з 01.05.2022 р., виключили можливість субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання порядку переміщення поліцейських.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 25.05.2023 р. у справі № 620/3663/19.
Крім того, спеціальна норма законодавства не вимагає погодження керівництвом переміщення із самим поліцейським, попереднього отримання від нього згоди з цих питань, тощо. Закон України “Про Національну поліцію” уповноважує керівництво за власною ініціативою порушувати відповідне питання щодо переміщення поліцейського, реалізуючи дискреційні повноваження з питань переміщення поліцейських на рівнозначні посади для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби в умах правового режиму воєнного стану.
Переміщення поліцейського з ініціативи начальників повинно мати легітимну мету та бути пов`язаним з певними об`єктивними чинниками - інтересами служби. У будь-якому разі воно не може бути прихованою формою покарання, а поліцейські повинні мати засоби правового захисту від переміщень, що не відповідає меті цього інституту.
Згідно із  ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» від 15.03.2022  р. № 2123-IX.
Відповідно до зазначеного Закону, розділом I внесено зміни до Закону України "Про Національну поліцію". Зокрема, у п.п. 18 п. 1 розділу І Закону від 15.03.2022  р. № 2123-IX частину восьму було доповнено абзацом другим такого змісту: «Поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади".
Саме з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану було встановлено для поліцейських обов`язок проходження служби там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника поліції, в результаті і виникає у керівника ГУНП необхідність у негайному відновленні та підтриманні функціонування органів МВС для забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Судовим розглядом встановлено, що  заступником начальника ГУНП в Сумській області внесено подання на ім`я начальника ГУНП в Сумській області від 20.11.2023 р., в якому зазначено, що  позивач здійснює службові обов`язки та завдання відповідно до посадових інструкцій, відображено позитивну характеристику позивача, призначення позивача на посаду в відділення поліції № 1 (м. Кролевець) Конотопського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області вплине на ефективність роботи у зазначеному відділені поліції. Також зазначено, що враховуючи вакантні посади, неукомплектованість яких впливає, в цілому, на якість роботи служби в підрозділі, особливо у період дії правового режиму воєнного стану, заступником начальника ГУНП в Сумській області внесено пропозицію, з урахуванням п. 2 ч. 1, ч. 8 ст. 65 Закону України "Про Національну поліцію" щодо призначення позивача на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції № 1 (м. Кролевець) Конотопського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області.
Обов`язок належної організації роботи ГУНП в Сумській області покладено на керівника ГУНП в Сумській області, який на підставі подання заступника начальника ГУНП в Сумській області, а також з урахуваннями вакантних місць та для забезпечення належної роботи відділення поліції № 1 (м. Кролевець) Конотопського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області ГУНП в Сумській області, призначив позивача на рівнозначну посаду оскаржуваним наказом.
Як вбачається з оскаржуваного  наказу, відповідно  до  п. 2 частини 1, частини 8 статті 65 Закону 580-VIII, позивача призначено  на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції № 1 (м. Кролевець) Конотопського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.
Щодо доводів апелянта про відсутність згоди на переведення на іншу посаду, профспілкового комітету, головою якої є позивач, а також Недригайлівської селищної ради, депутатом якої є позивач, суд апеляційної інстанції  зазначає наступне.
Статтею  49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачені права та обов`язки депутата ради. Повноваження депутатів, порядок організації і гарантії депутатської діяльності визначаються Конституцією України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», іншими законами.
Суд апеляційної інстанції  погоджується з висновком суду першої інстанції, що Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про Національну поліцію», не передбачено обов`язку ГУНП в Сумській області отримувати згоду чи письмово повідомляти про прийняті накази стосовно поліцейських, яких не звільняють зі служби, а здійснюють переміщення на іншу посаду під час дії воєнного стану.
Крім того, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що на час сесій, засідань постійних комісій рад, а також для здійснення депутатських повноважень в інших, передбачених законом випадках, депутат звільняється від виконання виробничих або службових обов`язків з відшкодуванням йому середнього заробітку за основним місцем роботи та інших витрат, пов`язаних з депутатською діяльністю, за рахунок відповідного місцевого бюджету.
Таким чином чинним законодавством  процедуру участі депутатів місцевих рад під час виконання службових обов`язків,  та обрання позивача депутатом Недригайлівської селищної ради не  впливає на прийняття відповідних наказів ГУНП в Сумській області що стосуються проходження позивачем публічної служби та призначення позивача на відповідні посади під час дії в Україні воєнного стану.
Відповідно  до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції  зазначає, що оскаржуваний наказ  відповідача  обґрунтований, у зв`язку з чим не підлягає скасуванню.
Суд апеляційної інстанції  вважає  помилковими   доводи апелянта, що, відповідно до  п. 7  ч. 3  ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення  Сумського окружного  адміністративного суду   від 13.03.2024 р. підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції розглянув справу № 480/13295/23  за правилами спрощеного провадження, без виклику сторін, яка виходячи зі статусу  позивача (поліцейський,  яке є учасником бойових дій, керівником профспілки поліцейських, депутатом  Недригайлівської селищної ради),   має  складне  і  специфічне  правове регулювання та становить значний суспільний інтерес, з наступних підстав.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України “Про запобігання корупції” займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Частиною 6 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, вищезазначена категорія справ розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Частиною 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності. Такий перелік не є вичерпним.
Згідно із п. 10 ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України, можна зробити висновок про те, що суд має право віднести до категорії справ незначної складності справу, яка не передбачена у вищезазначеному переліку, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку, а також через складність та інші обставини (ч. 4 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складу учасників та інших обставин, а також крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.
Оскільки предметом спору у цій справі є визнання  протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Сумській області № 494 о/с від 20.11.2023 р. у частині призначення капітана поліції ОСОБА_1 старшим дільничним офіцером поліції сектору превенції відділення поліції № 1 (м. Кролевець) Конотопського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області та позивач не є службовою особи, яка у значенні Закону України “Про запобігання корупції” займає відповідальне та особливо відповідальне становище, то відсутні підстави для розгляду вказаної справи у  порядку загального провадження з викликом сторін.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 р.  без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.    243,  308,  316,  322,  325,  326,  328,  329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,  

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 р. по справі № 480/13295/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич