КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 752/25218/23                                Головуючий у суді першої інстанції - Кордюкова Ж.І.
Номер провадження № 22-ц/824/1783/2024                                      Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 вересня 2024 року                                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Сукач О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Крикуновим Олександром Володимировичем , на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням 3% річних, інфляційних втрат та штрафу,-
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , відповідно до якого просив стягнути з відповідача на його користь 30 000 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України за курсом Національного банку України на день здійснення платежу - сума основного боргу за договором позики; 216 085,80 грн штрафу у 20 % від загальної суми неповернутої позики; 64 822,91 грн 3 % річних від простроченої суми боргу за договором позики; 297 953,81 інфляційні втрати за весь час прострочення.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 26 листопада 2017 року  між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого  він як позикодавець передав, а відповідач як позичальник отримав до моменту підписання цього договору гроші в сумі 721 614 грн, що за офіційним курсом НБУ на день підписання договору складає 30 000 доларів США і зобов`язався повернути вказані кошти до  26 листопада 2022 року, без врахування процентів.
Відповідно до п. 3 Договору, при неповерненні суми позики своєчасно позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в строки і в порядку, що передбачені чинним законодавством України, та вимагати повернення йому позики, що залишилась не сплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. 
Відповідач взяті ра себе зобов`язання з повернення грошових коштів не виконав,  чим порушив його право, яке підлягає захисту.
Представником позивача   ОСОБА_3 - адвокатом Довгань Б.В. при подачі позовної заяви було подано заяву про забезпечення позову.
Заява обґрунтована тим, що в провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням 3% річних, інфляційних втрат та штрафу в сумі 30000 доларів США та 578862 грн., що еквівалентно сумі 1688562,52 грн.
Вважає, що існують підстави для накладення арешту на грошові кошти відповідача, власником яких він є, оскільки існує реальна можливість відповідачу безперешкодно розпорядитись належними йому грошовими коштами, що може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Просив накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на всіх поточних та депозитних рахунках ОСОБА_1 в сумі 1688562,52 грн.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.
Накладено арешт на грошові кошти, які належать ОСОБА_1 , в межах суми 1 688 562,52 грн.
Відмовлено в задоволенні решти вимог заяви.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Крикунов О.В. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вказані заходи забезпечення позову є по своїй суті такими, що унеможливлюють нормальне життя апелянта.
Вказує, що у банківських установах він  має відкритими два рахунки: для зарахування пенсії та для зарахування житлових субсидій. Пенсія та відшкодування житлових субсидій - це особливий вид соціальної виплати, захищений законом.
За загальним правилом, ці кошти не можуть використовуватися для погашення боргів чи стягнень. Тому, накладення арешту на ці рахунки в рамках виконавчого провадження є неправомірним. 
Відтак, застосовані судом заходи забезпечення позову повністю позбавляють відповідача засобів до існування, оскільки розповсюджуються на грошові активи, які вочевидь і не є предметом позову. 
Крім того, апелянт вказує, що повернув позивачу ОСОБА_3 борг в повному обсязі. 
Окрім того, звертає увагу суду апеляційної інстанції,  що він був позбавлений можливості скористатися своїми процесуальними правами та подати докази сплати до суду першої інстанції, оскільки не знав про судовий розгляд та не був присутнім при судовому розгляді цієї справи у суді першої інстанції.
Вважає, суд безпідставно наклав арешт на грошові кошти в межах суми 1 688 562, 52 грн., оскільки заходи забезпечення позову є надмірними по своїй суті, у зв`язку з тим, що апелянт є пенсіонером та отримує соціальні виплати саме на карткові рахунки. 
Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 - Крикунов О.В. просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
22 липня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 - Довганя Б.В. , у якому останній вказує, що твердження апелянта щодо повного погашення заборгованості не є обґрунтованим та правдивим, оскільки відсутні будь-які підтвердження цьому. 
Зазначає, що заробітна плата, стипендія, пенсія, соціальна допомога та інші соціальні виплати - це так звані кошти цільового призначення. Стягнення з цільових виплат боржника здійснюють підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи-підприємці, які власне нараховують зарплату, пенсію, стипендію тощо на підставі документів від виконавців.  Однак, відповідач не надав жодних доказів того, що рахунки відкриті в АТ КБ «Приватбанк» та у АТ «ОщадБанк», які зазначені в апеляційній скарзі, відкриті виключно для зарахування цільових надходжень, а також, що на такі рахунки взагалі здійснюються будь-які цільові кошти. Навпаки, як вбачається з доданих до апеляційної скарги документів, які містять відомості про банківські рахунки, ці рахунки є звичайними поточними рахунками.
Враховуючи викладене у відзиві, представник ОСОБА_3 - Довгань Б.В. , просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.
При апеляційному розгляді справи представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Крикунов О.В. підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі та просили задовольнити подану апеляційну скаргу. 
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника відповідача  ОСОБА_1 - адвоката Крикунов О.В., вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів  апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, суд першої інстанції, задовольняючи подану заяву про забезпечення позву мотивував своє рішення тим, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову відповідає з наступних підстав.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до положень ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані   й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Зі змісту поданої позовної заяви вбачається, що між сторонами справи виник спір щодо стягнення боргу. 
Суд першої інстанції виходячи з обставин, викладених у позовній заяві дійшов правильних висновків про те, що між сторонами дійсно виник спір.
Суд забезпечив позов лише в межах ціни позову. Накладаючи арешт на грошові кошти відповідача у справі, суд у своєї ухвалі не  конкретизував конкретні рахунки відповідача. В томі числі і щодо рахунків соціального призначення (зокрема для  зарахування пенсії, чи житлових субсидій) а визначив лише загальну суму грошових коштів які повинні бути арештовані, що відповідало сумі позовних вимог.  
  Згідно із ч. 1 ст. 59 Закону України "Про банки і банківську діяльність" арешт на майно банку (крім коштів, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку), арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду.
Відповідно до пункту 9.1. Глави 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/8976 обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що розміщені на його рахунку/ах відповідно до положення статті 1074 Цивільного кодексу України не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. 
Згідно з абзацом другим пункту 9.1. Глави 9 Інструкції № 22 виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою про арешт коштів державного виконавця/приватного виконавця (далі - виконавець), судовим рішенням (у тому числі рішенням, ухвалою, постановою суду) чи ухвалою слідчого судді, суду, постановленою під час здійснення кримінального провадження (далі - документ про арешт коштів).
При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця чи ухвалу суду про накладення арешту коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання.
 Відповідач не надав доказів про те, що на його рахунках відсутні будь - які інші грошові кошти, які відкриті виключно для зарахування цільових надходжень та що такі рахунки взагалі здійснюють будь - які цільові кошти.
Отже доводи апеляційної скарги про те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошових коштів на банківських рахунках унеможливлюють апелянту на нормальне життя не можна визнати обґрунтованими.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції не вимагав та не застосував зустрічне забезпечення, чим порушив ст. 158 ЦПК України то слід зазначити наступне.
Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.
Таким чином, заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову, не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову.
Як вбачається із матеріалів справи, подана заява про забезпечення позову не підпадає під вказані положення статті 154 ЦПК України, коли суд зобов`язаний вжити заходів зустрічного забезпечення позову, оскільки позивач ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання в Україні.
Суду також не було надано доказів, які б свідчили, що майновий стан позивача або його дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арешт накладено на грошові кошти в межах ціни позову.
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, заявлені заходи забезпечення позову в повній мірі відповідають обставинам справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником Крикуновим Олександром Володимировичем ,залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття  та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 26 вересня 2024 року. 
 
Головуючий суддя                                                                          М.А.Яворський  
Судді:                                                                                                 Т.Ц.Кашперська
В.О.Фінагеєв